Дата документу 05.11.2021 Справа № 331/825/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/825/21 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/2463/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Марцих Ярослава Олександровича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-IV.

09.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з питання направлення до ГУ ПФУ в Запорізькій області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.91 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, які він отримував на момент звільнення з військової служби, для проведення перерахунку основного розміру пенсії.

У листопаді 2020 року позивач отримав лист від відповідача, відповідно якого йому відмовлено у підготовці та направленні довідки, оскільки на це відсутні законні підстави.

В подальшому позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду, яким було задоволено позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дій.

В цьому позові позивач зазначив, що своїми діями ЗОТЦК протягом року змушує його звертатись за реалізацією свого права, відстоюючи його у тяжбах з посадовими особами, в той час як це його право гарантоване державою у відповідних спеціальних законах.

Позивач не має можливості зараз повноцінно працювати, оскільки всі ці фактори позначились на його сні, останній рік він страждає на безсоння, на фоні безсоння виникають сильні головні болі. Це поставило його у незручне становище, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину на належному рівні, оскільки більшу частину родинного доходу він повинен витрачати на послуги адвоката та на медикаменти, які на сьогоднішній день коштують дуже дорого. Це додає йому багато неприємних відчуттів, а відтак заподіяло моральну шкоду.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідача, в розмірі 5000,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника адвоката Марцих Я.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав відновлення прав позивача іншим судовим рішенням про зобов`язання відповідача надати запитувану позивачем довідку до органу пенсійного забезпечення, суд фактично не врахував, що відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується й обов`язок доказування їх правомірності покладено на відповідача, а тому такі порушення завжди викликають у людини негативні емоції, що і відбулось у даному випадку у відносинах в цій справі.

Відзив на апеляційну скаргу відповідно до статті 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.2 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що є малозначними, якими згідно з ч. 6 статті 19 ЦПК України є справи незначної складності та з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.

При призначенні позивачеві пенсії за вислугу років відповідно норм Закону № 2262 здійснено розрахунок згідно норм чинного законодавства на той час із застосуванням премії та надбавок до основного розміру пенсії.

09.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виготовлення та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.91 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, які він отримував на момент звільнення з військової служби, для проведення перерахунку основного розміру пенсії.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 у листопаді 2020 року позивача повідомлено про відсутність правових підстав для підготовки та видачі такої довідки.

Не погоджуючись із вказаною відмововю, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року визнано протиправними дії Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у підготовці та наданні до ГУ ПФУ в Запорізькій області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку основного розміру його пенсії.

Зобов`язано Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновлену довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , станом на 05 березня 2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії.

При цьому, у рішенні суд зазначив, що дії відповідача щодо відмови позивачу у видачі оновленої довідки про грошове забезпечення, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення та премії, є протиправними. Натомість, з метою відновлення порушених прав позивача, наявні підстави для зобов`язання відповідача підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нову довідку про розмір грошового забезпечення із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наяв-

ність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний

зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ураховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування, та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Ураховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають

змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на факт протиправної бездіяльності Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, встановленої судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Дослідивши наявні у справі докази, правильно встановивши обставини справи на їх підставі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог за відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями органу державної влади.

Позивач посилається на сам факт наявності рішення адміністративного суду, яким визнано протиправною бездіяльність Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, проте будь-яких інших обставин, зокрема, щодо заподіяння йому моральної шкоди, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам лише факт ухвалення вищевказаного рішення адміністративним судом не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачу моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, саме лише посилання позивача на те, що йому заподіяна моральна шкода, також не може бути підставою для задоволення позову без надання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що правовідносини, які вирішувались у справі № 464/3789/17, на правову позицію ВС у якій йдеться посилання в апеляційній скарзі, випливають зі спору щодо відведення земельної ділянки позивачу та базуються на інших обставинах, зокрема, в ній відбулось безпідставне притягнення позивача до відповідальності за дії, які нею не вчинялися. В той час як в цій справі, що переглядається наразі апеляційним судом, майнове право позивача у цій справі, з чим він, зокрема, пов`язує свої моральні страждання, вказуючи, що не міг належним чином утримувати свою родину у зв`язку з нездійсненням перерахунку його пенсії, ще не є наявним, доки не відбудеться перерахунок пенсії в бік її істотного збільшення.

Колегія вважає, що в даному випадку негативні емоції позивача не досягли рівня моральних страждань. Принаймні, такі обставини не підтверджені зібраними у справі доказами.

Посилаючись на те, що відповідачем була допущена невиправдана затримка у видачі довідки, ОСОБА_1 не обґрунтував, які саме дії чи бездіяльність допустив Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, що призвели до завдання моральної шкоди, в чому вона полягає, крім того, що у зв`язку з цим він відчував негативні емоції.

До того ж, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернувся 09.10.2020р. до відповідача з вимогою про направлення до ГУ ПФУ в Запорізькі області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення.

30.10.2020р. ОСОБА_1 отримав відмову у підготовці та направленні довідки, та саме з цього моменту почав вважати, що права його порушено. Однак, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, тим самим порушенні права було поновлено протягом трьох місяців. Тому посилання позивача про те, що негативні емоції спричинені діями відповідача ОСОБА_1 відчуває протягом 1 року, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи

Крім того, позивач, вказуючи на майнові втрати від неправомірних дій відповідача, зазначає про те, що внаслідок ненадання довідки він був позбавлений можливості отримувати збільшений розмір пенсійних виплат.

Але ці обставини на день ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції були недоведеними, оскільки позивач не зазначив, а також не надав доказів того, що на час розгляду цієї справи його пенсія дійсно збільшилась на підставі перерахунку згідно з цією довідкою, зокрема, істотно.

Суд правильно визначив, що сам по собі факт невидачі на вимогу позивача довідки, не є свідченням спричинення моральних страждань, оскільки саме наслідки її невидачі створюють критерій наявності факту моральної шкоди, а саме, що позивач потерпав будь-яких втрат внаслідок цього, та ці обставини не встановлені на підставі зібраних у справі доказів.

При цьому, сам факт визнання порушеного права та його усунення є адекватним засобом та справедливою сатисфакцією, яких, як вважає колегія, достатньо для згладжування емоційного стану позивача.

Твердження апеляційної скарги про те, що шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, а протиправність його дій та рішень презюмується, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки, як зазначалось, необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.

Посилання в апеляційній скарзі на ч.2 ст. 77 КАС України, якою встановлено, що протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, є безпідставним в межах розгляду цієї цивільної справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ст.ст. 23, 1167 ЦК України як на правову підставу відшкодування моральної шкоди, проте, судом враховано зміст указаних норм, та відмовлено у зв`язку з недоведенням факту завдання позивачеві такої шкоди.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність

підстав для задоволення позову.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору дійшов правильного висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки в задоволенні позову відмовлено, то на підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, тому витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Марцих Ярослава Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 05 листопада 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Кримська О.М.