РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05.11.2021

м. Одеса

Справа № 522/10356/21

Провадження № 2/522/6983/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Ярема Х.С.

при секретарі судового засідання Насарая А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 та встановити порядок виконання рішення суду таким чином, що після набрання ним законної сили, воно є підставою для Центра надання адміністративних послуг Одеської міської ради для зняття з реєстраційного обліку проживання за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_2

02.07.2021 відкрито провадження у справі.

24.09.2021 закрито підготовче засідання.

Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив.

На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 . В 2019 році шлюб мід позивачем та відповідачем було розірвано. В квартирі крім неї та сина також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 . Квартира не об`єктом спільної сумісної власності. Колишній чоловік більше року за місцем реєстрації не проживає, а добровільно з реєстрації не знявся. Де знаходиться відповідач позивачу не відомо. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою у користуванні майном. Крім того, відносно відповідача відкрито кримінальні провадження, в рамках яких у належній позивачу квартирі, вже протягом двох років проводяться обшуки, що негативно впливає на позивача та її дітей.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

28.05.2010 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування.

11.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.02.2009). Прізвище дружини після розірвання шлюбу « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 24.03.2010).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 (справа №522/9711/19) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 09.07.2010), ОСОБА_6 (з 09.07.2010), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Крім того, позивач ОСОБА_1 має сина від іншого шлюбу ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), (свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 05.10.2004), який також проживає в цій квартирі.

Актами № 01 від 16.01.2020, № 19 від 10.06.2020, № 18 від 24.05.2021, складеними сусідами та головою Правління ОСББ «Довженко 4, 4-А» засвідчується непроживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 з 01.05.2019.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси (справа № 947/12669/21) від 27.04.2021 надано дозвіл слідчим на проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 .

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Предметом спору є законність підстав збереження за відповідачем місця реєстрації в житлі, а його підставами відсутність правових та фактичних підстав на проживання в квартирі, оскільки відповідач не є власником житла, є колишнім членом сім`ї власника кваритри та не проживає там більше року, у зв`язку з припиненням сімейних відносин.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18.

Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, втрату інтересу до житла, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі.

Судом з`ясовано, що відповідач у зареєстрованій квартирі не проживає за власним бажанням, перешкод йому ніхто не чинить, участі у сплаті житлово-комунальних послуг не бере з позивачем, спільне господарство не веде, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст. 71 ЖК України, немає.

Також суд бере до уваги, що реєстрація ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 створює для позивача додаткові незручності пов`язанні з проведенням досудового розслідування відносно відповідача. А саме, проведення обшуків за місцем реєстрації ОСОБА_2 , негативно впливає на позивача та її неповнолітніх дітей, що також проживають там.

Оцінивши наявні у справ докази, взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими в частині визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Що стосується вимоги позивача щодо встановлення порядку виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Отже, судове рішення, яким визнанно особу такою, що втратила право користування житлом, само по собі є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, тому окремого застереження про це в судовому рішення не вимагається.

З огляду на наведене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.11.2021.

Суддя Х.С. Ярема