Справа № 570/864/19
Номер провадження 2/570/52/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Гречки О.В.

відповідача за первісним позовом ОСОБА_1

представників сторін - адвокатів Зражевської Я.О., Пилипіва І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

в с т а н о в и в :

19 лютого 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вони є батьками малолітньої дитини. У зв`язку з тим, що подружжя має різні характери, різні погляди на життя, позивачка не має бажання надалі проживати з відповідачем; фактично вони проживають окремо тривалий час, позивачка просила суд розірвати шлюб, а дитину залишити проживати з нею.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.02.2019 року дана справа була передана судді Красовському О.О.

18 березня 2019 року суддею було відкрито провадження по даній справі та призначено її до розгляду.

21 березня ОСОБА_2 посилаючись на ч.3 ст. 49 ЦПК України звернулася до суду з клопотанням про прийняття до розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та заяви про забезпечення позову.

Відповідно до поданої заяви зазначає, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем ними було нажите спільне майно: автомобіль VOLKSWAGEN POINTER 2006 року випуску, який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , також була придбана квартира по АДРЕСА_1 . Яка 26 лютого 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області, шляхом винесення ухвали про затвердження мирової угоди , була визнана, як особиста власність - ОСОБА_1 . Однак ремонт і облаштування квартири проводилися за спільні кошти подружжя. Також були придбані речі для спільного проживання в квартирі: телевізор Sony, домашній кінотеатр Sony, машинка пральна Zanussi , шафа купе, газова варочна поверхня, пароварка, дитяче ліжечко-маятник. Оскільки подружжя проживає окремо і відповідач забрав ключі від квартири у позивачки, вона просить розірвати шлюб, і поділити майно, придбане під час шлюбу.

Відповідно до поданої заяви про забезпечення позову, 22 березня 2019 року судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову, відповідно до якої було заборонено ОСОБА_1 розпоряджатися автомобілем «VOLKSWAGEN POINTER», 2006 року випуску, шляхом відчуження, перереєстрації автомобіля на іншу особу, укладення будь-яких цивільно-правових договорів, до прийняття рішення у справі; заборонено уповноваженим сервісним центрам здійснювати перереєстрацію автомобіля «VOLKSWAGEN POINTER», 2006 року випуску, що належить ОСОБА_1 .

31 травня 2019 року ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, згідно якого щодо розірвання шлюбу він не заперечував, а доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив залишити проживати з ним. Щодо поділу, оцінки та накладання заборони на продаж та переоформлення автомобіля заперечує. Вважає дану вимогу незаконною, оскільки транспортний засіб купувався відповідачем 21.11.2013 року не за кошти сім`ї, а за отриману суму у безвідсотковий борг згідно Договору цільової позики від 10.10.2013 року. Тому це майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Також заперечує щодо вимог про поділ іншого майна.

31 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов. Зазначає, що ним згідно договору цільового займу був придбаний спірний автомобіль. Але оскільки згідно позиції ОСОБА_2 автомобіль підлягає поділу, то у неї виникає обов`язок зі сплати половини суми позики. Тому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 107 480 грн.

11 червня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив. Зазначила, що аргументи ОСОБА_1 у поданому відзиві є голослівними твердженнями, які не закріплені належними та допустимими доказами. Заявлений нею позов просить задоволити.

12 червня 2019 року ухвалою суду були виділено в окреме провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу та передані до канцелярії суду для оформлення справи.

24 червня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на зустрічний позов. Зазначає, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, апелює голослівними твердженнями, вводить суд в оману. Просити відмовити в задоволенні зустрічного позову.

15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про виклик свідків, яка була задоволена судом.

27 вересня 2019 року ОСОБА_2 подала суду клопотання про долучення доказів, які мають значення для справи. Просила викликати в судове засідання та допитати свідків. Дане клопотання судом було задоволено.

27 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи з метою встановлення вартості спірного нерухомого майна.

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 з метою підтвердження обставин, які викладені у відзиві на позовну заяву, подав суду клопотання про долучення копії висновку № 119ЕД.

01 жовтня 2019 року ОСОБА_2 надала суду письмові пояснення щодо об`єму проведених будівельних та ремонтних робіт.

30 вересня 2019 року адвокатом Зражевською Я.О. було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів частково понесених судових витрат на правову допомогу до подачі розгляду справи по суті.

23 жовтня 2019 року адвокат Зражевська Я.О. подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів щодо результатів розгляду заяви про вчинення злочину.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав суду письмові пояснення. Заперечує, щодо тверджень ОСОБА_2 про перелік робіт, які начебто виконувалися у спільній квартирі.

22 січня 2020 року адвокат Зражевська Я.О. подала до суду клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи.

03 березня 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання у справі і призначено справу до судового розгляду.

27 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи.

28 січня 2021 року ухвалою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Асоціації Компаній "Експерт-Рівне".

Однак до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи через незабезпечення доступу до квартири.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник підтримали позов з підстав, що у ньому викладені. Зустрічний позов не визнають, зазначаючи що договір цільового займу №1 від 10.10.2013 року є підробленим, відповідач не отримував ніякі кошти від громадянина Польщі, а тому автомобіль «VOLKSWAGEN POINTER» є спільною сумісною власність подружжя та підлягає поділу.

Відповідач за первісним позовом та його представник позов не визнали та просять задоволити зустрічний позов.

Зазначають, що відповідач своїми силами та з допомогою брата позивачки зробили ремонт у квартирі. Будівельні матеріали придбавалися батьками відповідача. А тому немає підстав для відшкодування позивачці вартості 1/2 частини здійснених ремонтних робіт.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову слід відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 15.07.2010 р. Клеванською селищною радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 18, розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2019 року.

Рішення суду набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося.

Після розірвання шлюбу сторони не досягли згоди щодо поділу майна.

За наведених обставин позивачка звернулась до суду, а у подальшому відповідач подав зустрічний позов.

Суд зважає на норми діючого законодавства.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно положень ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно положень статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини:

-час придбання майна;

-кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання);

-мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Щодо обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, суд зазначає наступне.

Позивачка зазначає, що за час шлюбу було набуто:

-телевізор «Sony»,

-домашній кінотеатр «Sony»,

-машинка пральна «Zanussi»,

-шафа купе,

-газова варочна поверхня,

-пароварка,

-дитяче ліжечко-маятник,

-інша побутова техніка та інші побутові прилади.

Відповідач заперечував щодо наявності такого майна.

Позивачка чи її представник не надали суду доказів того, що зазначене вище майно було придбане подружжям у період шлюбу. Так, до справи не були долучені будь-які докази, які б свідчили про наявність такого майна (гарантійний документ, керівництво користувача, гарантійний талон, фіскальні чеки, товарні чеки, накладні тощо). Окрім того формулювання позовної вимоги «інша побутова техніка та інші побутові прилади» взагалі не дає змогу суду ухвалити рішення, адже рішення суду має вирішувати спір щодо конкретно визначеного майна, а не абстрактно визначеного майна; до того ж рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином позивачка не змогла довести належними доказами факт придбання спірного майна у шлюбі, що у аспекті вищенаведених положень ст.60 СК України свідчить про необґрунтованість позовних вимог у справі, а у відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, за відсутності документального підтвердження походження спірного майна як такого, що набуте сторонами за спільні кошти під час шлюбу, не дає змоги суду встановити відповідні фактичні обставини, керуючись лише позицією позивачки та її представника про те, що таке майно існувало чи існує.

Позивачка зазначає, що за час шлюбу ними було набуто автомобіль «VOLKSWAGEN POINTER» 2006 року випуску.

Відповідач зазначає, що це майно не можна віднести до спільної сумісної власності подружжя.

При прийнятті рішення суд зважає на норми діючого законодавства, які були описані вище, та додатково зазначає наступне.

Позивачкою до матеріалів справи не долучено жодного документу на підтвердження того, що транспортний засіб було придбано за спільні кошти подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно актуального правового висновку ВСУ в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, тлумачення ст.60 СК України дає можливість зрозуміти, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок зазначений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Як встановлено при розгляді справи, відповідач придбав автомобіль «VOLKSWAGEN POINTER» 2006 року випуску на підставі договору цільового займу №1 від 10.10.2013 року, згідно якого кошти у сумі 24795,20 польських злотих (еквівалентно 8000 доларів США) були надані позичальнику ОСОБА_1 від імені фірми «ІНФОРМАЦІЯ_4» підприємцем ОСОБА_5 на умовах того, що ОСОБА_1 буде використовувати придбаний автомобіль для здійснення агентських (посередницьких) послуг підприємству «ІНФОРМАЦІЯ_4». У випадку припинення трудових відносин позичальник зобов`язується або повернути автомобіль підприємству, або повернути за нього отримані грошові кошти.

На час укладення договору була відсутня письмова згода позивачки на придбання транспортного засобу, що підтверджує ту обставину, що майно було придбане відповідачем за його особисті кошти.

Зазначений договір позивачкою не був оспорений.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину має місце тільки тоді коли неправомірність, а отже і недійсність правочину встановлена прямим приписом закону.

Так, договір позики був укладений письмово, нотаріальне посвідчення такого договору не обов`язкове. Зазначений договір не був визнаний недійсним.

А тому лише усні заяви представника позивачки про те, що договір цільового займу №1 від 10.10.2013 року є підробленим, без оскарження такого договору у судовому порядку та визнання його недійсним, не є підставною для неприйняття судом цього договору до уваги, враховуючи положення ст. 204 ЦК України.

Отже, у процесі розгляду спору щодо автомобіля суд врахував як час придбання майна (автомобіля - в період шлюбу); так і кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання - кошти відповідача); мету придбання майна (для здійснення агентських (посередницьких) послуг підприємству «ІНФОРМАЦІЯ_4»), і це дозволило визначити правовий статус власності транспортного засобу, який не можна віднести до спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 частини автомобіля «VOLKSWAGEN POINTER» 2006 року випуску.

Зважаючи на це у суду немає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 щодо компенсації йому з іншого з подружжя вартості 1/2 частини боргового зобов`язання.

Щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 ремонту квартири АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявна копія ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 26.02.2015 року про визнання мирової угоди, за якою квартира АДРЕСА_1 придбавалася за кошти ОСОБА_1 та за кошти його батьків, а тому є його особистою власністю.

Позивачка зазначає, що у придбаній квартирі був зроблений ремонт, який тривав біля трьох років. Цей ремонт здійснювався: власними силами ОСОБА_1 та власними силами брата позивачки.

Свідок ОСОБА_6 додав, що допомога у ремонті була також й від брата відповідача.

Відповідач не заперечує зазначену обставину.

Про те, що ремонтні роботи здійснювалися силами ОСОБА_1 , його брата, а також силами брата позивачки підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Позивачка та її представник не конкретизували, що саме вони вкладали у поняття «ремонтні роботи».

ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» визначає поняття капітального ремонту (ремонт житлового будинку з метою відновлення його ресурсу з заміною за необхідності конструктивних та огороджувальних елементів, систем інженерного обладнання, а також поліпшення його експлуатаційних показників).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові №814/162/16 від 03.11.2020 року прийшов до наступних висновків: «Згідно з положеннями ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», капітальний ремонт - це сукупність робіт на об`єкті будівництва, введеному в експлуатацію в установленому порядку, без зміни його геометричних розмірів та функціонального призначення, що передбачають втручання у несучі та огороджувальні системи, при заміні або відновленні конструкцій чи інженерних систем та обладнання, у зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації будинку в цілому або його частини. Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що реконструкцією можуть вважатися будівельні роботи, у результаті яких здійснюється зміна основних техніко-економічних показників, забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. При цьому, зазначені зміни та удосконалення мають бути наслідком зміни геометричних розмірів та/або функціонального призначення об`єкта будівництва.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 742/1756/17 та від 15 травня 2020 року у справі №813/1885/16: «... позивачем виконано ремонтні роботи, які полягали у монтажі скляних стінок, облаштуванні броньованими панелями приміщення каси, фарбуванні стін, заміні дверей, розміщенні вивісок з назвами та логотипами банку. Колегія суддів вважає, що зазначений обсяг ремонтних робіт, який був виконаний позивачем у приміщенні ... жодним чином не змінило площу приміщення, його конструкцію та функціональне призначення самого приміщення. Зазначені роботи є дрібними, направлені лише на підтримання експлуатаційних якостей приміщення, без мети зміни конструктивних елементів споруди, та можуть бути кваліфіковані як поточний ремонт».

З огляду на зазначену практику та зі змісту пояснень позивачки та її представника слідує, що у квартирі були проведені ремонтні роботи, які полягали у зміні системи водопостачання, опалення, була замінена підлога, двері, вікна, поштукатурено стіни, їх пофарбовано, ззовні проведено утеплення квартири.

При цьому позивачка не ставить питання про компенсацію їх вартості 1/2 частини використаних у процесі ремонту будівельних матеріалів чи майна. Якщо припустити, що позивачка мала на увазі й компенсацію їй вартості Ѕ майна у виді речей (придбані вікна, двері, система опалення, тощо), то позивачкою не були надані докази на придбання такого майна подружжям чи нею особисто.

Позивачка вважає виконані фізичною працею ремонтні роботи спільною сумісною власністю подружжя та просить стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини проведених робіт.

Але, як уже зазначалося, за ці роботи не сплачувалися грошові кошти третім особам: ці роботи не виконували підприємства чи організації за оплату; за ці роботи родичам сторін також не сплачувалися грошові кошти. Ці роботи в основному проводилися виключно відповідачем ОСОБА_1 , за що позивачка також не сплачувала йому кошти.

А тому немає підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошових коштів на користь позивачки за виконані безоплатно ним же роботи та виконані безоплатно роботи родичами сторін у квартирі АДРЕСА_1 .

Пояснення представника позивачки про те, що позивачка у період шлюбу готувала їжу, займалася хатнім господарством, підмітала та мила підлогу, і таким чином вкладала й свою працю у ремонт квартири, а тому відповідач ОСОБА_1 має їй компенсувати за таку працю за розцінками «Домової служби» не заслуговують на увагу.

Так, при обґрунтуванні позовних вимог позивачка про такі обставини не зазначала. У підготовчому провадженні не були надані відповідні докази. На жодну нормативно-правову норму при наданні пояснень представник позивачки не покликалася.

Суд наголошує, що завдання і основні засади цивільного судочинства визначені у статті 2 ЦПК України, диспозитивність цивільного судочинства розкрита у ст. 13 ЦПК України. За положеннями ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

А тому емоційні та тривалі у часі однотипні пояснення представника позивачки, які не узгоджуються з приписами ЦПК України щодо обов`язку надання доказів та доказування, не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на сторону.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

Скасувати вжиті заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали суду від 22.03.2019 року, а саме:

- скасувати заборону ОСОБА_1 розпоряджатися автомобілем VOLKSWAGEN POINTER, 2006 року випуску, шляхом відчуження, перереєстрації автомобіля на іншу особу, укладення будь-яких цивільно-правових договорів, до прийняття рішення у справі;

- скасувати заборону уповноваженим сервісним центрам здійснювати перереєстрацію автомобіля VOLKSWAGEN POINTER, 2006 року випуску, що належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_1 ).

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 15 листопада 2021 р.