Справа № 338/46/21
Провадження № 22-ц/4808/1394/21
Головуючий у 1 інстанції Круль І. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Максюти І.О.,

секретаря Капущак С.В.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Гори Н.Ю.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Круль І.В. в селищі Богородчани, у справі за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Богородчанської об`єднаної територіальної громади про визначення додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , від імені якої 20 жовтня 1994 року посвідчено заповіт, згідно якого вона заповіла їй усе своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в суспільному часописі Богородчанщини «Слово народу» було розміщено повідомлення про необхідність звернутися їй до Богородчанської районної державної нотаріальної контори із метою висловлення її наміру щодо прийняття спадщини за заповітом після смерті тітки.

08 грудня 2020 року вона прибула до Богородчанської районної державної нотаріальної контори та довідалася про наявність складеного на її користь заповіту. Однак, державний нотаріус повідомив про необхідність звернення до суду щодо продовження терміну подачі заяви про прийняття спадщини, оскільки такий нею пропущено.

Вважає, що встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин, оскільки не знала про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 на її користь.

Враховуючи викладене, просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківського області від 04 березня 2021 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Богородчанської об`єднаної територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Вказує на те, що суд першої інстанції не спростовував її доводи про те, що саме з моменту розміщення в суспільному часописі Богородчанщини «Слово народу» оголошення про необхідність прибути їй до державної нотаріальної контори, вона дізналася про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 на її користь.

Крім того, висновок суду про те, що їй було відомо про заповіт, складений на її користь після смерті ОСОБА_3 не ґрунтується на будь-яких доказах. Відтак, вважає, що вона пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду - скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гора Н.Ю. посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим, таким, що ґрунтується на засадах верховенства права.

Відзив мотивований тим, що позивачка не надала жодних доказів, які перешкоджали їй вчасно подати заяву про прийняття спадщини та не довела, що встановлений законом строк для прийняття спадщини пропущено нею з поважних підстав. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивачки не було перешкод для подання заяви, а тому відсутні правові підстави для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, представник відповідача зазначила, що у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що про наявність заповіту їй стало відомо у липні 2020 року, тобто у межах строку для прийняття спадщини, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Із урахуванням викладеного, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник вимоги скарги заперечили, просили відмовити в її задоволенні за безідставністю.

Представник Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, селищний голова подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи,дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам в повній мірі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 07 квітня 2020 року Богородчанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 45).

20 жовтня 1994 року секретарем виконкому Горохолинської сільської Ради депутатів трудящих посвідчено заповіт, згідно із яким ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла ОСОБА_1 (а.с. 4).

Аналогічного змісту заповіт 20 жовтня 1994 року посвідчено і від імені ОСОБА_2 (а.с. 46).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку прийняв за законом її чоловік ОСОБА_2 , подавши 11 серпня 2020 року в Богородчанську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини (а.с. 5).

11 серпня 2020 року державним нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (спадкова справа № 116/2020) (а.с. 47).

Згідно із заповітом, посвідченим 13 серпня 2020 року ОСОБА_4 , секретарем Горохолинської сільської ради, ОСОБА_2 все належне йому майно, де б воно знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 48).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в суспільному часописі Богородчанщини «Слово народу» розміщено повідомлення про необхідність звернутися ОСОБА_1 до Богородчанської районної державної нотаріальної контори із метою висловлення її наміру щодо прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.13-15).

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Богородчанської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус повідомив її про пропущення терміну для прийняття спадщини та рекомендував звернутися до суду для продовження терміну для прийняття спадщини (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала суду доказів того, що у неї були об`єктивні, непереборні та істотні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини в межах встановленого законодавством строку, а тому відсутні підстави для надання їй додаткового строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, від 18 березня 2021 року у справі № 638/16467/19, від 28 травня 2021 року у справі № 688/106/20.

Колегія суду враховує зазначені висновки Верховного Суду, однак звертає увагу на те, що необізнаність спадкоємця про існування заповіту є підставою для надання йому додаткового строку для прийняття спадщини лише у випадку доведеності позивачем факту такої необізнаності.

Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що про існування заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , остання знала до закінчення строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини.

Так, у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які би підтверджували доводи позивачки про її необізнаність щодо заповіту у межах строку, встановленого для прийняття спадщини.

У той же час, допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відповідно до вимог процесуального права з приведенням їх до присяги, надали свідчення, що ОСОБА_1 знала про заповіт, складений на її користь ОСОБА_3 , оскільки про це неодноразово говорила померла ОСОБА_3 та її чоловік, відповідач по справі, у тому числі у їх присутності та присутності позивачки. Крім того, повідомили про те, що їм було відомо про наміри ОСОБА_1 відмовлятися від спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 , з метою подальшого оформлення останнім заповіту на користь її сина.

Аналогічні свідчення надав і допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , зокрема, відповідач вказав на те, що одразу після посвідчення із дружиною заповітів в користь ОСОБА_1 , вони показали їй посвідчені ними заповіти та ніколи не тримали у таємниці вказані обставини, у тому числі, від своїх сусідів, родичів. Також відповідач повідомив, що із позивачкою у них була домовленість, згідно із якою, остання повинна була відмовитися від прийняття спадщини в його користь, відповідно єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 мав бути він, для того, щоб в подальшому успадковане майно заповісти синові ОСОБА_1 ОСОБА_5 . З метою реалізації вказаної домовленості, у липні 2020 року вони їздили у Богородчанську державну нотаріальну контору із ОСОБА_1 , однак, відсутність нотаріуса, стала перешкодою їм для цього.

Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання від 23 червня 2021 року. Наведеним свідченням суд дав правильну оцінку та обгрунтовано врахував їх при вирішенні позову.

Крім того, переглядаючи оскаржуване рішення в апеляційному порядку, колегія суддів звертає увагу на те, що цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель - принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі.

Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору та базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своєї поведінки.

Так, допитана у судовому засіданні у суді першої інстанції 07 червня 2021 року та 23 червня 2021 року, ОСОБА_1 спочатку вказувала на те, що про заповіт, складений ОСОБА_3 на її користь довідалася у липні 2020 року. Десь через 3-4 місяці після смерті ОСОБА_3 вони разом із відповідачем їздили у Богородчанську державну нотаріальну контору для того, щоб вона відмовилася від житла, належного спадкодавцю. Про посвідчення заповіту, ОСОБА_2 на користь її сина довідалася у липні 2020 року.

У подальшому, виходячи з даних звукозапису судових засідань встановлено, що ОСОБА_1 на уточнюючі запитання головуючої судді щодо часу обізнаності із заповітом, складеним на її користь ОСОБА_3 вказувала на те, що про існування заповіту довідалася лише після розміщення нотаріусом відповідного оголошення в суспільному часописі Богородчанщини «Слово народу». Аналогічні пояснення надала і у суді апеляційної інстанції.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані пояснення, оскільки вони розходяться із попередніми, наданими в цьому ж процесі, що в свою чергу свідчить про недобросовісність дій позивачки.

Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, правильно врахував в якості доказів початкові пояснення ОСОБА_1 , які зводились до того, що у липні 2020 року вона довідалася про наявність заповіту, складеного на її користь, тобто в межах строку, встановленого цивільним законодавством для прийняття спадщини, а відтак, відсутні підстави для визначення їй додаткового строку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ґрунтується на засадах верховенства права.

Доводи апелянтки надані у судовому засіданні апеляційного суду про те, що якби їй було відомо про наявність заповіту, складеного на її користь ОСОБА_3 , то вона б не віддала відповідачу грошові кошти, які останній передав їй на зберігання після смерті дружини, а залишила би собі як спадкове майно, не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідач, будучи особою непрацездатного віку та спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , не зважаючи на зміст заповіту, має право на обов`язкову частку у спадщині, а відтак є спадкоємцем усього майна спадкодавця. Крім того, апелянтка не наділена повноваженнями самостійно проводити поділ спадкового майна.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянтки про відсутність у неї намірів виселити відповідача із житлового будинку, який є спадковим майном після смерті ОСОБА_3 , оскільки такі не стосуються суті спору.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Бойчук І.В.