Справа № 299/2175/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Фазикош Г. В., Мацунича М. В.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Виноградівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Олашин Наталії Василівни, за апеляційною скаргою Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2020 року, постановлену суддею Трагнюком В. Р.,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Виноградівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Олашин Н.В.

Скаргу обґрунтувала тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2018 її позов у цивільній справі до Вилоцької селищної ради Виноградівського району про визнання частково недійсним рішення виконкому цієї ради і зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Зобов`язано відповідача на черговій сесії розглянути питання про виділення їй із житлового фонду комунальної квартири, придатної для проживання і такої, що відповідає державним санітарним та технічним умовам, та прийняти рішення про виділення їй такої квартири. Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.09.2018 указане рішення суду залишено без змін, а отже, з цього часу воно набрало законної сили і підлягає виконанню. Проте на теперішній час воно залишається так і не виконаним.

Отримавши виконавчий лист за цим судовим рішенням, вона десь у квітні 2020 року повторно пред`явила його до виконання, звернувшись до Виноградівського РВ ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження.

24.06.2020 їй особисто у приміщенні Виноградівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вручено повідомлення про повернення даного виконавчого листа без прийняття до виконання від 21.05.2020.

Уважає це повідомлення незаконним, оскільки у державного виконавця були відсутні законні підстави для повернення їй виконавчого листа.

З огляду на це просила визнати незаконним повідомлення державного виконавця Виноградівського районного відділу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Олашин Н.В. від 21.05.2020 про повернення їй як стягувачці виконавчого документу без прийняття до виконання та зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження на підставі її заяви.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2020 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано повідомлення головного державного виконавця Виноградівського районного відділу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Олашин Наталії Василівни від 21.05.2020 про повернення виконавчого документу стягувачці без прийняття до виконання - неправомірним, та зобов`язано цього головного державного виконавця прийняти до розгляду заяву стягувачки ОСОБА_1 про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа № 299/2175/17 від 26.09.2018 і прийняти вмотивоване рішення у порядку і межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду боржник Вилоцька селищна рада Виноградівського району Закарпатської області подала на неї апеляційну скаргу внаслідок її незаконності та необґрунтованості, оскільки, на її думку, судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом безпідставно розглянуто справу за відсутності представника селищної ради, хоча суду подавалось відповідне клопотання від 16.07.2020 про відкладення її розгляду.

Зауважувала селищна рада, що судом належним чином не звернуто уваги про перебування ще у 2018 році на примусовому виконанні даного виконавчого листа, де нею 03.12.2018 до Виноградівського РВ ДВС направлялась копія рішення сесії цієї ради від 12.10.2018 № 260 про відмову ОСОБА_1 у виділенні з житлового фонду селищної ради комунальної квартири з одночасним проханням закрити виконавче провадження, а також направлялись до органу ДВС 29.01.2019 лист про неможливість виконання судового рішення та довідка про відсутність вільних квартир і, як наслідок, після проведення виконавчих дій 26.03.2019 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду без участі боржника.

Стверджував апелянт і те, що державний виконавець правомірно повернув ОСОБА_1 виконавчий документ без прийняття до виконання. До того ж аналогічна справа на дії державного виконавця вже розглядалася у цьому ж суді, де ухвалою суду від 21.02.2020 у задоволенні скарги позивачки було відмовлено.

Посилаючись на наведені обставини селищна рада просила оскаржену ухвалу суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу скаржниця ОСОБА_1 посилалась на її безпідставність та надуманість, тому просила в її задоволенні відмовити, а оскаржену ухвалу залишити без змін.

Представник апелянта Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Водночас у заяві від 30.03.2021 № 02-12/596 (а.с.83) адресованій Закарпатському апеляційному суду в. о. голови цієї селищної ради Албок Е.Е. просив провести розгляд цієї справи без участі представника даної ради. З огляду на це неявка представника апелянта, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мензак Ю.Ю. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною та просив оскаржену ухвалу суду як законну й обґрунтовану залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мензака Ю.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом установлено, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2018, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.09.2018, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вилоцької селищної ради Виноградівського району про визнання частково недійсним рішення виконкому цієї ради і зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Зобов`язано відповідача на черговій сесії розглянути питання про виділення ОСОБА_1 з житлового фонду комунальної квартири, приданої для проживання та такої, що відповідає державним санітарним та технічним умовам, та прийняти рішення про виділення ОСОБА_1 такої квартири.

Це рішення місцевого суду набрало законної сили та по ньому 26.09.2018 Виноградівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист № 299/2175/17 зі строком пред`явлення до виконання - 04.09.2021 (а.с.11).

Із матеріалів справи вбачається, що вперше стягувачка ОСОБА_1 зі вказаним виконавчим листом звернулася до органу ДВС у 2018 році, де за її заявою 23.11.2018 старшим державним виконавцем Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вагнер Н.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП 57762937. За результатами проведення виконавчих дій 26.03.2019 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду без участі боржника.

У квітні 2020 року стягувачка повторно пред`явила цей виконавчий лист (дублікат) до примусового виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження.

24.06.2020 у приміщенні Виноградівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) їй було вручено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 21.05.2020.

Підставою такого повернення без прийняття до виконання, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження», слугувало те, що цей виконавчий документ уже перебував на примусовому виконанні.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» /далі - Закон/ констатовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Матеріалами справи встановлено, що стягувачка ОСОБА_1 повторно пред`явила виконавчий лист до примусового виконання у межах установленого строку пред`явлення його виконання, який спливав лише 04.09.2021.

Згідно зі ст. 26 Закону державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зі змісту оскарженого повідомлення не вбачається, що державним виконавцем було виявлено невідповідність виконавчого листа вимогам, передбаченим Законом, чи закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також порушення територіальної юрисдикції виконавчого органу.

При цьому державний виконавець прийняв рішення про повернення цього виконавчого документу стягувачці без прийняття до виконання, керуючись п. 2 ч. 3 ст. 5 Закону з підстав уже «перебував на виконанні» (а.с.10 і на звороті).

Проте частина третя статті 5 Закону, якою керувався державний виконавець при прийнятті оскаржуваного рішення-повідомлення, визначає обсяг прав та обов`язків приватного виконавця, а не державного виконавця, у процесі примусового виконання виконавчих документів та ця частина статті 5 Закону не може бути застосована у даних правовідносинах, а відтак державний виконавець діяв не у межах своїх повноважень при прийнятті оскарженого повідомлення, оскільки застосував норму Закону, яка не підлягала застосуванню у даному випадку.

Стаття 37 Закону містить вичерпний перелік підстав для прийняття державним виконавцем рішення про повернення стягувачу виконавчого документа та встановлює обов`язкову вимогу до форми прийнятого рішення. Однак жодної з передбачених цією статтею Закону підстав державний виконавець не встановив і не навів, та й не керувався цією нормою при прийнятті оскарженого повідомлення.

Частина 1 ст. 13 Закону передбачає, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення: постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Водночас ч. 4 ст. 37 Закону регламентує, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову, а не повідомлення як це було зроблено державним виконавцем у даному випадку.

За наведених вище обставин колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду, що при оформленні прийнятого рішення-повідомлення від 21.05.2020 державний виконавець не дотрималася імперативної вимоги Закону про процесуальну форму рішення, а отже ОСОБА_4 діяла поза визначеними Законом підставами, не у межах повноважень та не у спосіб, визначених цим Законом, а відтак оскаржене рішення-повідомлення не може вважатися правомірним.

Також колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, що прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження віднесено до виключної компетенції державних чи приватних виконавців, де підставою для його прийняття є ряд умов, визначених як статтею 26, так і іншими нормами Закону, якими регламентовано процедуру пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання і початок примусового виконання рішення, а тому суд не вправі перебирати на себе невластиві йому повноваження і вирішувати питання щодо відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта як підстави необхідності скасування оскарженої ухвали з приводу розгляду справи за відсутності його представника, оскільки боржнику Вилоцькій селищній раді Виноградівського району Закарпатської області завчасно було відомо про дату, час і місце розгляду скарги, а тому неявка представника боржника, як це регламентовано ч. 2 ст. 450 ЦПК України, не перешкоджає розгляду скарги.

Також колегія суддів уважає, що не впливають на правильність висновків місцевого суду і доводи апелянта про те, що ще у 2018 році вказаний виконавчий лист перебув на примусовому виконанні і що рішенням сесії цієї ради від 12.10.2018 № 260 ОСОБА_1 було відмовлено у виділенні з житлового фонду селищної ради комунальної квартири, та вони не стосуються предмета даної скарги щодо правомірності прийнятого державним виконавцем рішення-повідомлення від 21.05.2020 про повернення виконавчого документу стягувачці ОСОБА_1 «без прийняття до виконання» на підставі п. 2 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».

На думку колегії суддів, голослівними є і доводи Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області про те, що аналогічна справа за скаргою ОСОБА_1 вже розглядалася Виноградівським районним судом Закарпатської області і по якій було винесено ухвалу суду від 21.02.2020 про відмову у задоволенні скарги, оскільки вона не є аналогічною із даною справою, адже стосувалася оскарження ОСОБА_1 постанови про закінчення виконавчого провадження № 57762937 від 26.03.2019, винесеної старшим державним виконавцем Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вангер Н.І.

Отже, апеляційний суд констатує, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскаржена ухвала суду є законною й обґрунтованою та підстав для її зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням наведеного ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області залишити без задоволення.

Ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді