П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року

м. Рівне

Справа № 572/50/21

Провадження № 22-ц/4815/1343/21

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Слободянюк Б.К.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 13 год. 25 хв. 06 липня 2021 року у м. Сарни

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 08.07.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Комунальне підприємство "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача адвокат Михалець Геннадій Вікторович;

відповідача ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області (далі КП "Клесівводоканал") про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що з 01 вересня 2011 року вона працювала у відповідача на посаді економіста зі збуту, не отримавши жодного зауваження з приводу роботи і до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. 06 листопада 2020 року керівником КП "Клесівводоканал" їй вручено письмове повідомлення про наступне звільнення її на підставі наказу №59 від 30 жовтня 2020 року у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці. 01 грудня 2020 року вона не змогла вийти на роботу через захворювання (піднялася температура тіла та блювота) і не могла відвідати лікаря. Тоді ж вона написала заяву про надання їй 01 грудня 2021 року чергової відпустки у зв`язку зі станом здоров`я і передала її начальнику КП "Клесівводоканал" через свого батька, який працює на цьому є підприємстві водієм. 02 грудня 2021 року вона з`явилася на робочому місці, однак стан здоров`я погіршився. Тому в другій половині робочого дня вона пішла до лікаря через побоювання, що у неї захворювання на COVID-19. Тоді ж пройшла обстеження у лікаря в Клесівській районній лікарні та одержала листок непрацездатності строком на три дні.

Після завершення лікування 07 грудня 2020 року позивач вийшла на роботу. Керівник підприємства повідомив, що її буде звільнено з роботи за прогул, а тому ОСОБА_1 повинна написати пояснення, що вона і зробила. 08 грудня 2020 року їй вручено наказ №78 від того ж числа про звільнення з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із прогулом. Вважає, що згоди на припинення трудових відносин профспілковий комітет профспілки, членом якої вона є, не давав.

Не погоджуючись із оспорюваним наказом, вказувала, що причини, з яких вона була відсутня на роботі 01 грудня 2020 року, є поважними тяжкий стан здоров`я, що виявилося у високій температурі, блювоті, а також побоюванням, що захворіла на COVID-19. При цьому вживала заходів до повідомлення керівника підприємства, а саме того ж числа написала письмову заяву, яку передала через свого батька.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до КП "Клесівводоканал" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Позивачем подано апеляційну скаргу, де вона покликалася на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про недодержання судом вимог ст. 263 ЦПК України щодо відповідності судового рішення завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Вважає, що твердження суду про недоведеність поважності причин відсутності на роботі 01 грудня 2020 року суперечать перевіреним і дослідженим доказам у справі.

Заявник звертає увагу на ухвалу Верховного Суду України від 31 жовтня 2021 року (дата наведена в апеляційній скарзі) у справі №6-10006кс02, де вказується про те, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві не існує, а тому в кожному окремому випадку оцінка обставин, що викликали неявку на роботу, дається, виходячи із конкретних правовідносин. Зокрема, такими обставинами може бути стан здоров`я. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами.

Свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підтвердили, що позивач дійсно хворіла через отруєння і за своїм станом не могла працювати і прийти на робоче місце. Заяву про надання одноденної відпустки передав роботодавцю її батько ОСОБА_3 , однак суд ці свідчення до уваги не взяв.

З цих міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 , скасувавши наказ №78 від 08 грудня 2020 року начальника КП "Клесівводоканал" про звільнення з роботи, поновивши її на роботі, стягнувши з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 10 000 гривень моральної шкоди та 5 000 гривень витрат на правничу допомогу.

У поданому відзиві КП "Клесівводоканал", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому посилається на неповажність причин відсутності позивача на робочому місці 01 грудня 2020 року, оскільки є прогулом і відповідно до ст.ст. 40, 147-149 КЗпП України, роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року є дисциплінарним проступком.

Вважає, що ОСОБА_1 здійснила прогул без поважних причин, а її відсутність на робочому місці була безпідставною. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України роботодавець мав усі законні підстави для її звільнення з наведених міркувань.

Щодо заперечень позивача проти звільнення, то її докази ґрунтуються виключно на показаннях її батьків, які є заінтересованими особами, а тому суд їх свідчення правильно до уваги не взяв.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на роботі, оскільки 01 грудня 2020 року нею було вчинено прогул на робочому місці без поважних причин.

Доводи позивача про її отруєння, підняття температури тіла та блювоту, що мали місце того дня, спростовано відсутністю будь-яких доказів про наявність цих обставин, адже показання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (її батьків) судом відхилено через необ`єктивність та упередженість. Так, самі по собі ці свідчення надані заінтересованими у вирішенні справи особами і не підкріплені іншими засобами доказування, а заява ОСОБА_1 про надання їй відпустки, яка того ж дня передана її батьком на підприємство, не погоджувалася з роботодавцем, на ній відсутня відмітка про отримання (вручення) і резолюція керівника та не вказує про існування поважних причин відсутності на роботі.

Як з`ясовано судом, 06 листопада 2020 року відповідач своїм листом вих.№198 попередив економіста зі збуту ОСОБА_1 про розірвання трудового договору у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці і проведенням структурної перебудови внаслідок скорочення витрат на утримання підприємства.

01 грудня 2020 року з 08 години 00 хвилин до 11 години 30 хвилин і 11 години 30 хвилин до 17 години 00 хвилин позивач була відсутня на робочому місці, що зафіксовано відповідними актами.

З наступного дня і до 04 грудня 2020 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що також засвідчено листом непрацездатності серії АДШ №642383.

Листом від 04 грудня 2020 року, що був вручений позивачу 08 грудня 2020 року, та наказом від 07 грудня 2020 року №77 ОСОБА_1 запропоновано надати письмові пояснення з приводу своєї відсутності 01 грудня 2020 року на робочому місці. У поясненнях від 07 грудня 2020 року вона вказувала про наявність 01 грудня 2020 року поганого самопочуття, підвищену температуру тіла та блювоти, а також, що через свого батька, який працює у КП "Клесівводоканал" водієм, передала заяву з проханням надати відпустку на час, коли вона не здужала би.

07 грудня 2020 року начальник КП "Клесівводоканал" звернувся до Первинної профспілкової організації підприємства з клопотанням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці 01 грудня 2020 року.

08 грудня 2020 року Профспілковим комітетом підприємства надано згоду на звільнення позивача з указаної підстави, що підтверджується відповідним протоколом засідання. В подальшому цим же само органом 29 березня 2021 року у відповідь на звернення начальника КП "Клесівводоканал" повторно надано згоду на звільнення ОСОБА_1 . Позивач у жодному засіданні профспілкового комітету не була присутня, а про час і місце розгляду питання повідомлялася належним чином.

Наказом КП "Клесівводоканал" №78 від 08 грудня 2020 року "Про звільнення працівника" розірвано трудові відносини між сторонами у справі, а саме ОСОБА_1 звільнено з дня винесення наказу з посади економіста зі збуту на підставі пункту 4 ст. 40 КЗпП України із зобов`язанням бухгалтерії нарахувати компенсацію за невикористану відпустку та проведенням розрахунку і виплати заробітної плати з видачею трудової книжки.

Вважаючи, що її право на працю порушене КП "Клесівводноканал" через звільнення з роботи у зв`язку із відсутністю на робочому місці протягом дня без поважних причин, у січні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до відповідача про скасування наказу №78 від 08.12.2020 "Про звільнення працівника", поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано залишив вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно із ст.ст. 147, 1471, 148, 149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у певних випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

03 грудня 2018 року Верховний Суд у своїй постанові у справі №686/21222/16-ц висловив правовий висновок про те, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17.

08 травня 2019 року Верховним Судом ухвалено постанову у справі №489/1609/17, де зафіксовано правову позицію про те, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом вимог ст. 263 ЦПК України, а також неврахування ухвали Верховного Суду України від 31 жовтня 2021 року (дата наведена в апеляційній скарзі) у справі №6-10006кс02 з приводу відсутності вичерпного переліку поважних причин для неявки на роботу, зокрема, такими обставинами може бути стан здоров`я, то з ними погодитися не можна.

Не заперечуючи проти того, що стан здоров`я може бути визнаний поважною причиною для невиходу на роботу, колегія суддів разом з тим звертає увагу на відсутність при вирішенні спірних правовідносин об`єктивних і переконливих доказів, які б цю обставину підтверджували. Так, самі по собі показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які є батьками позивача, тобто очевидно можуть бути заінтересовані у вирішенні справи на її користь, судом правильно залишені без уваги.

Норми статей 12, 81 ЦПК України вказують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про написання 01 грудня 2020 року заяви про надання чергової відпустки у зв`язку зі станом здоров`я, адже на ній відсутня не лише резолюція керівника КП "Клесівводоканал", але й навіть відмітка підприємства про отримання (вручення) того ж дня.

Решта аргументів автора апеляційної скарги також не свідчать про помилковість оскаржуваного рішення, а тому апеляційним судом відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 09.11.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О.Гордійчук