Справа № 758/6963/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Водважко Д.Д., представника заявника ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву представника акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кабінет Міністрів України, про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання факту дискримінації та зобов`язання усунути її прояви, -

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Подільського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кабінет Міністрів України, про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання факту дискримінації та зобов`язання усунути її прояви.

Рішенням суду від 14.09.2021 року позов задоволено частково, де, серед іншого, стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 додаткову заробітну плату та заохочувальні виплати за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року у розмірі 27782429,98 грн., а рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі звернуто до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

На виконання зазначеного Рішення суду, 20.10.2021 року судом видано виконавчий лист (негайне виконання).

22.10.2021 року до суду звернувся представник акціонерного товариства «Українська залізниця» із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Заява обґрунтована тим, що Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14.09.2021 року у справі №758/6963/20 не набрало законної сили, відтак, у АТ «Укрзалізниця» відсутній обов`язок щодо виконання виданого виконавчого листа, крім того, зауважив, що у вказаному виконавчому листі не зазначена точна сума, яку необхідно звернути до негайного виконання.

28.10.2021 року подано відзив на заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у якій останній просив відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на її необґрунтованість.

У судовому засіданні представник заявника підтримала подану заяву та просила її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено, що Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.09.2021 року позов ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кабінет Міністрів України, про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання факту дискримінації та зобов`язання усунути її прояви задоволено частково; стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 додаткову заробітну плату та заохочувальні виплати за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року у розмірі 27782429 гривень 98 копійок; стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2479109 гривень 26 копійок; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10510 гривень; стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Держави судовий збір у розмірі 10510 гривень; рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі звернуто до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

На виконання зазначеного Рішення суду, 20.10.2021 року судом видано виконавчий лист (негайне виконання).

Разом із тим, представник заявника вважає зазначений виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню.

Перевіряючи твердження представника заявника, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Частиною 1 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Виконавчий документ може бути визнано таким, що не підлягаю виконанню повністю або частково (ч. 2 ст. 432 ЦПК України).

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зазначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

Так, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою, або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання (такий висновок сформульований Верховним Судом у Постанові від 16 січня 2018 року у справі №755/15479/14-ц).

Разом з тим, у конкретному випадку жодної із перелічених підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у судовому засіданні не встановлено.

Стосовно доводів представника заявника про те, що Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14.09.2021 року у справі №758/6963/20 не набрало законної сили, відтак, у АТ «Укрзалізниця» відсутній обов`язок щодо виконання виданого виконавчого листа, суд зазначає наступне.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Так, суд звертає увагу, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відтак, вказані доводи представника заявника стосовно відсутності обов`язку щодо виконання виданого Подільським районним судом міста Києва виконавчого листа справі №758/6963/20, суд відхиляє як необґрунтовані.

Щодо аргументів представника заявника про те, що у спірному виконавчому листі не зазначена точна сума, яку необхідно звернути до негайного виконання, суд зазначає таке.

Розділом XIX Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах, яка затверджена наказом Державної судової адміністрації України 20.08.2019 року №814 унормовано звернення судових рішень до примусового виконання.

Так, п. п. 1-3 вказаного розділу передбачено, звернення до виконання судових рішень здійснюється в порядку та в строки встановлені відповідно до вимог процесуального законодавства, Кримінально-виконавчого кодексу України, з урахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження", а також інших нормативно-правових актів. Виконавчі документи (виконавчий лист, наказ, судовий наказ, постанова, ухвала), які виготовляються судом, мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Виконавчий лист (наказ), формується на підставі внесених даних в АСДС.

Пунктом 6 розділу XIX Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах встановлено, що судові рішення звертаються до виконання після того, як вони набрали законної сили, та повернення справ до суду першої інстанції після апеляційного або касаційного розгляду, крім випадків негайного їх виконання.

Керуючись вказаними нормами Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах, а також ЦПК України, судом на виконання Рішенням суду від 14.09.2021 року видано виконавчий лист щодо стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 додаткову заробітної плати та заохочувальних виплат за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року у розмірі 27782429,98 грн., яку в частині стягнення заборгованості по заробітній платі звернуто до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

Суд погоджується з доводами представника сторони про те, що у виконавчому листі не зазначена точна сума, яку необхідно звернути до негайного виконання.

Однак, у резолютивній частині Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14.09.2021 року у справі №758/6963/20, на виконання якого видано виконавчий лист, не зазначена сума заробітної плати, яка підлягає стягненню в межах платежу за один місяць.

Разом із тим, відповідно до Додаткового рішення Подільського районного суду міста Києва від 07.10.2021 року у справі №758/6963/20 вказано, що рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі звернути до негайного виконання в межах платежу за один місяць у розмірі 449750 гривень, що не створює перешкод для виконання рішення в межах стягнення суми платежу за один місяць, з огляду на принцип правової визначеності.

При цьому, слід зауважити, що згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі листи, що видаються судами підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається із копії спірного виконавчого листа, за формою та змістом він відповідає вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначення змісту рішення суду у виконавчому листі відповідає резолютивній частині Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року, на виконання якого він був виданий.

Зважаючи на те, що судом не встановлено, що виконавчий документ був виданий помилково або з інших, визначених положеннями частини 2 статті 432 ЦПК України, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Щодо заяви представника позивача про зловживання процесуальними правами суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Частиною 1 ст. 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ч. 2 ст. 148 ЦПК України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак, здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність на даний час підстав для вжиття до представника відповідача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, з огляду на недоведеність того, що такі дії, здійснюються з метою перешкоджання судочинству.

Керуючись ст. ст. 263 - 265, 268, 273, 352, 354 - 356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кабінет Міністрів України, про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання факту дискримінації та зобов`язання усунути її прояви - відмовити;

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК