Номер провадження: 22-ц/813/2984/21
Номер справи місцевого суду: 523/2291/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Князюка О.В.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яким просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ вартості Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 , а саме 84315 гривень, посилаючись на наступні обставини. В період шлюбу 15 вересня 2017 року подружжям за спільні кошти придбано автомобіль Mazda 3, 2006 року Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у фактичному користуванні відповідача, а 16.01.2020 автомобіль відчужено відповідачем громадянину ОСОБА_3 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, без згоди позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), - грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mazda 3, 2006 року випуску, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 - в розмірі 84315 (вісімдесят чотири тисячі триста п`ятнадцять) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 843, 15 гривень.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя про поділ майна подружжя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішення суду 15 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи та інших учасників справи

Апелянт не погоджується з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не було досліджено всіх наявних в матеріалах справи доказів в повному обсязі, розгляд справи відбувся поверхнево, та не його було позбавлено права на захист своєї позиції.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції було помилково встановлено, що під час шлюбу, а саме 15 вересня 2017 року подружжя за спільні кошти придбало автомобіль Mazda 3, 2006 року. Цей факт не відповідає дійсності, а авто куплене відповідачем за грошові кошти, які він запозичив у батька.

16.01.2020 року автомобіль Mazda 3, 2006 року було перереєстровано на іншу особу на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області №31/15аз від січня 2020 року.

Апелянт вважає, що до суду позивачкою не було надано жодних доказів того, що вона приймала матеріальну участь в купівлі спірного автомобілю, не існує жодного доказу, квитанції, договору, розписки, які б свідчили про фінансову участь ОСОБА_2 в купівлі автомобіля.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на той факт, що купівля автомобіля, яка відбулась 15 вересня 2017 року, у шлюбі, тобто через 2 місяці після реєстрації шлюбу, але ОСОБА_2 не надала до суду жодних відомостей чи мала вона будь-які джерела доходу. Вказує, що всі фінансові витрати молодої сім`ї були на відповідачеві.

Для підвищення комфорту та продуктивності ним було вирішено придбати автомобіль, проте, оскільки молода сім`я не могла собі дозволити такі затрати, 15 вересня 2017 року, ОСОБА_1 в присутності двох свідків одержав борг від батька- ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 6000 доларів США по курсу 26.1620 грн, еквівалент у гривнях 156972, грн, саме для купівлі автомобіля Mazda 3, 2006 року.

19 вересня 2018 року батько відповідача, ОСОБА_4 отримав в погашення боргу по розписці він сина часину грошових коштів в сумі 1800 дол США, еквівалент у гривнях 50671,80 грн.

Апелянт зазначає, що ним 08.10.2019 року була складена розписка про продаж авто за кошти у розмірі 2300 дол США (59800 грн) ОСОБА_5 якому і був переданий у власність спірний транспортний засіб. Автомобіль у непридатному стані дя керування оскільки перебував до цього у ДТП.11 жовтня 2019 року 11 жовтня 2019 року батько апелянта, ОСОБА_4 , одержав в погашення боргу 2300 дол США, еквівалент у гривнях 59 800 грн.

З огляду на зазначене в апеляційній скарзі, апелянт вважає, що вбачається, що кошти у розмірі 6000 дол США, 156 972 грн на покупку автомобіля були отримані відповідачем від батька. ОСОБА_1 зазначає, що факт купівлі автомобіля обговорбвав зі своєю колишньою дружино, вона не заперечувала. Тому, оскільки потреба у машині була, відповідач взяв особисто борг у свого батька, дружина у вказаних обставинах участі не брала, борг не погашала.

Апелянт вважає, що при встановлених обставинах та на підставі наданих суду доказах відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, оскільки спірний автомобіль Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

02 березня 2021 року ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, вказала, що апеляційну скаргу вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Просила рішення суду першої інстанції - залишти без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_2 зазначила, що як на час реєстрації шлюбу з відповідачем (15.07.2017 року) так і на час його розірвання (05.07.2019 року) я працювала у Службі безпеки України, але у зв`язку з народженням дочки з лютого 2018 року знаходилась у декретній відпустці. Це повністю спростовує доводи відповідача про те, що позивачка не брала ніякої участі у спільному сімейному бюджеті не має ніякого відношення до придбання спірного автомобіля.

Крім того, позивачка звертає увагу суду на те, що розписка про передачу коштів є неналежним доказом, оскільки відомості про те, що відповідач отримав в особисту власність, у цьому документі відсутні. Крім того, вважає, що до такого доказу слід відноситись досить критично з огляду на близькі родинні зв`язки із сторонами, а відтак враховувати можливість зловживання таким простим у виконанні правочином, як розписка.

Викладена правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові від 29.01.21 при розгляді справи № 161/14048/19.

Що ж стосується ціни спірного автомобіля, то ОСОБА_2 зазначає, що на момент розірвання шлюбу ні в якому ДТП він не перебував, а відтак псування спільного майна після розірвання шлюбу відповідачем, який на власний розсуд користувався автомобілем і визначав його ціну продажу може свідчити лише про протиправність дій апелянта, але жодним чином не впливає на фактичну вартість майна на момент розірвання шлюбних відносин.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2021 року під головуванням судді Князюка О.В. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що 15 липня 2017 по 06 липня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року.

За час шлюбу, а саме 15 вересня 2017 року, подружжям за спільні кошти придбано автомобіль Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстровано ТСЦ№5142 на ім`я ОСОБА_1 . 16.01.2020 року автомобіль Mazda 3, 2006 року випуску, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 перереєстровано за громадянином ОСОБА_3 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області №31/15-23аз від 27 січня 2020 року.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду таким, що в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за час шлюбу, а саме 15 вересня 2017 року, подружжям за спільні кошти придбано автомобіль Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см. куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстровано ТСЦ №5142 на ім`я ОСОБА_1 . 16.01.2020 автомобіль Mazda 3, 2006 року випуску, об`єм двигуна (см. куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 перереєстровано за громадянином ОСОБА_3 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області №31/15-23аз від 27 січня 2020 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст. 60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірний автомобіль) не спростована.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта з посиланням на те, що для купівлі спірного автомобіля він взяв борг грошові кошти у свого батька (відповідно до розписки від 15 вересня 2017 року), оскільки вказані грошові кошти були взяті в борг в період перебування сторін у шлюбі та були їх спільним зобов`язанням, витрачались на користь сім`ї.

Також суд приймає до уваги доводи позивача надані у відзиві до апеляційної скарги, що вона в період з липня 2017 року по липень 2018 року вона працювала у Службі безпеки України та отримувала заробітною плату, що також підтверджує факт приймання участі позивачкою у забезпеченні сім`ї.

Колегія суддів не враховує той факт, що спірний автомобіль було продано відповідачем за 2300 дол. США, з огляду на те, що вказане є виключним правом продавця, та укладення договору купівлі-продажу було здійснено після розірвання шлюбу з позивачкою без її згоди.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами по справі, на ім`я ОСОБА_1 подружжям за спільні кошти придбано автомобіль Mazda 3, 2006 року Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 .

Суд першої інстанції надав належну оцінку усім доводам і доказам сторін, на які вони посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно (автомобіль) та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, не доведення факту придбання цього майна частково за особисті кошти ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно частково особистою приватною власність ОСОБА_1 .

Таким чином придбання автомобіля в період зареєстрованого шлюбу вказує на те, що такий належіть подружжю на праві спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Статтями 70 та 71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки наявним у справі доказам є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову про поділ спільного майна подружжя, до якого входить придбане під час шлюбу нерухоме майно (автомобіль), та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, який, на думку відповідача свідчить про належність спірного нерухомого майна частково до її особистої приватної власності, зокрема, як такої, що придбана частково (у розмірі 66% вартості) за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї.

Абсолютність презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 СК). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як встановлено судом, шлюб між сторонами був розірваний 05 липня 2019 року відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси справа №522/8363/18.. Отже, при вирішенні питання щодо поділу спільного сумісного майна, право на яке виникло у сторін під час зареєстрованого шлюбу, в силу СК України, слід керуватися нормами глави 26 Книги третьої ЦК України «Право спільної власності».

Так, згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно д ч.2 ст. 183 ЦК України транспортний засіб, який належить сторонам по справі на праві спільної власності, є річчю неподільною.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Така згода фактично отримана від ОСОБА_6 у вигляді пред`явленого позову.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що транспортний засіб після розірвання шлюбу перебував у постійному користуванні відповідача ОСОБА_1 , 16.01.2020 автомобіль відчужено відповідачем громадянину ОСОБА_3 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу, без згоди позивача (а.с. 12).

За загально відомими обставинами автомобіль не може бути поділений в натурі.

Вартість автомобіля визначено шляхом розрахунку вартості транспортного засобу для цілей оподаткування об`єктів рухомого майна відповідно до пункту 173.1 статті 173 Податкового кодексу України з урахуванням вимог Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №403 від 10 квітня 2013 року зі змінами, здійсненого за допомогою електронного ресурсу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, http://www.me.gov.ua/Vehicles/CalculatePrice?lang=uk-UA, та склала 168 630грн. Отже вартість Ѕ частки зазначеного майна складає 84315 гривень.

Аналізуючи наведені норми закону, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль Mazda 3, 2006 року, об`єм двигуна (см.куб): 1598, номер кузова НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 84315 гривень.

В даному випадку, питання щодо стягнення грошової компенсації, у випадку її не виплати в добровільному порядку, може бути здійснено в примусовому порядку на підставах передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Судові витрати

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе