Провадження № 2/344/213/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря: Максимів Н.С.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Проценко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 06 вересня 1986 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 травня 2014 року шлюб між ними розірвано. До 01.06.2005 року їй належав об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 (підстава - Договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 25 вересня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Торос Т.А., реєстровий № Д-154), який за ініціативи її колишнього чоловіка, за мінімальну вартість, вона продала: 1/2 частку його сестрі, а іншу 1/2 частки за їх спільні кошти придбав її колишній чоловік (договір купівлі-продажу від 01.06.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Торос Т.А., реєстровий №Д1-147). З часом між нею та колишнім чоловіком була досягнута домовленість, згідно з якою кошти, які вона заробляла, витрачалися на забезпечення сім`ї, а він, в основному, завершував будівництво будинку, для подальшого їх спільного проживання та їх дітей. Для обслуговування даного будинку була набута земельна ділянка - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га, реєстраційний номер 28. До розірвання шлюбу вона належно виконувала свої обов`язки і забезпечувала сім`ю. Разом з тим її рідні постійно матеріально допомагали її сім`ї, а також разом з нею брали участь у будівництві будинку. Так, 12 січня 2010 року вона придбала 7 міжкімнатних дверей 15 квітня 2015 року - паркетну дошку, 24 грудня 2004 року - вікна металопластикові. Двері та паркетну дошку вибирали разом з відповідачем. Також вона сама вибирала металопластикові вікна, які вони встановили 24.12.2004 року. Також нею було придбано підлоговий газовий котел Vaillant. До самого розірвання шлюбу вони вели спільне господарство. Їх діти також постійно брали участь у зведенні будинку. Доказом ведення спільного господарства також є те, що у 2006 році вони пробували оформити кредит в обласному фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на будівництво в розмірі 35 тисяч гривень. З часом відносини між ними погіршилися і співжиття з її колишнім чоловіком стало неможливим, у зв`язку з чим вона була змушена розірвати шлюб. На даний час відповідач змінив замки на дверях, обмеживши її у праві володіння та користування даним будинком. На її звернення до колишнього чоловіка про надання їй копій всіх документів по їх спільному будинку, вона отримала письмову відмову із зазначенням, що 1/2 частина будинку не є об`єктом спільного майна подружжя, копії документів їй не були надані. Їй стало відомо, що ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , видане 13.01.2014 року на будинок, який вони зводили спільно. Будинку присвоєний адрес: АДРЕСА_2 . Також протягом спільного життя вони нажили наступне рухоме майно: кухонний набір Viola (Словенія), в набір входить плита і духовка електрична, який вона оцінює 4000 грн.; 1 підлоговий газовий котел Vaillant який вона оцінює 7500 грн.; 1 умивальник, який вона оцінює 400 грн.; 1 умивальник, який вона оцінює 300 грн.; 10 кв.м. ламінату (в дитячу кімнату), який вона оцінює 2000 грн.; м`який куток (диван, два крісла, журнальний столик), який вона оцінює 5400 грн.; пральна машина « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яку вона оцінює 1400 грн.; шафа 3-х дверна, яку вона оцінює 1800 грн.; газова плита, яку вона оцінює 500 грн.; компакт-унітаз, який вона оцінює 700 грн. Загальна вартість даного рухомого майна складає 24000 грн. Дані речі знаходяться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Нею було запропоновано відповідачу добровільно поділити спільне майно. Однак згоди на добровільний поділ майна досягнуто не було.

Позовними вимогами, з урахуванням зміни предмету позову, позивачка просила:

визнати спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та наступне рухоме майно: кухонний набір Viola (Словенія), в наборі з плитою і духовкою електричною, 1 підлоговий газовий котел Vaillant, 2 умивальники, 10 кв.м. ламінату (в дитячу кімнату), м`який куток (диван, два крісла, журнальний столик), пральну машину " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", шафу трьохдверну, газову плиту, компакт-унітаз;

в порядку поділу спільного майна подружжя: виділити в натурі 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з урахуванням рівності часток майна кожного з них відповідно до варіанту розподілу визначеного висновком № 0057/12-2006 як ІІ-му співвласнику, а саме приміщення: на 1-му поверсі: хол, площею 25,5 м.кв., кухня, площею 13,9 м.кв., убиральню, площею 1,8 м.кв., умивальник, площею 2,0 м.кв., на ІІ-му поверсі: коридор, площею 20,8 м.кв., житлова кімната, площею 11,6 м.кв., житлова кімната, площею 27,5 м.кв., житлова кімната, площею 8,2 м.кв., санвузол, площею 4,0 м.кв., 1/2 частину огорожі (літ №1) 50,7 м (виділено червоним кольором. Додаток № 14, 15 до висновку № 0057/12-2006); 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту розподілу № 1 (один), визначеного висновком № 0057/12-2006 як ІІ-му співвласнику з наступними геометричними розділами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони, паралельно межі земельної ділянки гр. ОСОБА_8 - 28,33 м.; з східної сторони, паралельно межі гр. Криховецького 11,93 м.; зі сторони півдня - 3,52 м. + 14,23 м. + по житловому будинку - 4,00 м. + 1,05 м. + 6,50 м. та на захід, по житловому будинку гр. ОСОБА_3 - 5,40 м. + 5,60 м., що в загальному становить 0,305 га (виділено червоним кольором, Додаток № 14, 15 до висновку № 0057/12-2006);

виділити їй наступне рухоме майно: 1 кухонний набір Viola (Словенія) в наборі з плитою і духовкою електричною, 1 підлоговий газовий котел Vaillant, 1 газову плиту;

зобов`язати ОСОБА_3 здійснити загальнобудівельні роботи, які необхідні для ізоляції приміщень, що виділяються першому власнику 1/2 частини будинковолодіння, від приміщень що виділяються другому власнику 1/2 частини будинковолодіння, а саме: встановлення перестінка та пробивання дверних порізів;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію за перевищення реальної частки над ідеальною у розмірі 24548,00 грн.;

стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язі розглядом справи (а.с. 3, т. 2).

Відповідач подав до суду заперечення, у якому вказав, що 25.09.1998 року він разом з позивачкою, згідно договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, придбали в ОСОБА_9 в цілому незакінчений будівництвом житловий будинок в с. Угорники масив «Надгорна» Івано-Франківської міської ради, з процентом готовності 20%. Однак дружина відмовилася вести будівництво, а оскільки будинок згідно проекту був розрахований на дві квартири і вимагав значних коштів для продовження будівництва, було вирішено по заяві позивачки визнати співзабудівниками незавершеного будівництва його та його сестру ОСОБА_3 . Рішенням Угорницької сільської ради від 16 грудня 1998 року було визнано його та його сестру ОСОБА_3 співзабудівниками індивідуального житлового будинку на масиві « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № НОМЕР_2 та дано дозвіл на виготовлення будівельних паспортів. Він разом з ОСОБА_3 фактично за її кошти та кошти сім`ї сестри, яка продала свою квартиру по АДРЕСА_3 , здійснював будівництво враховуючи, що будинок є спарений і таке будівництво неможливо проводити одному (спільний дах, спільні комунікації (вода, газ, світло, каналізація). 01.06.2005 року, згідно договору купівлі-продажу частини незавершеного будівництвом житлового будинку під реєстровим № Д1-144 ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та 01.06.2005 року, згідно договору купівлі-продажу частина незавершеного будівництвом житлового будинку під реєстровим № Д1-147, ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівником житлового будинку по АДРЕСА_1 йому. При цьому надала нотаріально посвідчену заяву (реєстр № 2690) із посиланням на рішення сесії Угорницької сільської ради від 16.12.1998 року про визнання їх співзабудовниками. В даному випадку незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 з 01.06.2005 року не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивачка, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій (вимоги щодо недійсності правочину) відчужила дане нерухоме майно по 1/2 його частині йому та його сестрі. Тобто, позивачка відчужила навіть ту незначну частку, яку вона мала при первинному оформленні договору купівлі-продажу від 25.09.1998 року. Посилання позивачки на те, що до самого розірвання шлюбу вони вели спільне господарство і вона брала участь у завершенні будівництва будинку суперечать фактичним обставинам. Зокрема у позовній заяві про розірвання шлюбу від 20.03.2014 року позивачка ОСОБА_3 вказує, що протягом часу більше 11 років вони не підтримують сімейних стосунків, перестали вести спільне господарство, а в позовній заяві про стягнення аліментів від 20.03.14 року зазначає, що вся її заробітна плата йде на утримання дітей і цих коштів їй не вистачає. Щодо поділу земельної ділянки, то в силу законодавства, що діяло на час оформлення та реєстрацію даних правочинів, ним та його сестрою було подано відповідні документи та отримано 15.09.2005 року Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Спір щодо розподілу на користь позивачки 1/2 частини земельної ділянки є безпідставним, таким, що порушує право власності на земельну ділянку його та ОСОБА_3 .

У письмових поясненнях залученої до участі у справі як третьої особи ОСОБА_3 зазначається, що 01.06.2005 року позивачка ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 (тоді була АДРЕСА_4 їй та 1/2 частину того ж будинку її братові ОСОБА_3 , що підтверджують нотаріально посвідчені договори, які є діючі, не скасовані, не оспорювані, не оскаржені. А згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 09.12.2004 року (перед оформлення договорів купівлі продажу) остання офіційно підтвердила, що співзабудівниками індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_5 є ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Тобто вже тоді позивачка визнала, що будучи власником 20 % незавершеного будівництвом будинку вона не є його забудівником і не брала жодної участі у завершенні будівництва, здачі в експлуатацію, що також підтвердила у своїй позовній заяві. Вони з братом оформили право власності на будинковолодіння у січні 2014 року, є співвласниками його по 1/2 частині, де власником частини будинку - квартири АДРЕСА_6 є вона, а власником квартири АДРЕСА_7 є відповідач. Жодної власності чи співвласності у певній частці від домоволодіння позивачка не мала та не має по сьогоднішній день ще з 2005 року. Позивачка жодного відношення до власності чи співвласності на даний будинок і земельну ділянку не має. Будь-яких належних та допустимих доказів протилежного суду не надано. Значна частка у долі завершення будівництва будинку належить їй та її чоловікові. За рахунок вкладених нею коштів, за робочою допомогою брата вони з відповідачем зуміли практично завершити будівництво будинку та ввести його в експлуатацію у такому стані, що є на даний час. Стосовно змінених позивачем позовних вимог, поданих після отримання висновків судової будівельно-технічної експертизи, то з ними ОСОБА_3 , як третя особа, не погоджується повністю, вважаючи їх безпідставними, такими, що не підлягають до задоволення, оскільки зазначені у висновку експерта висновки про технічну можливість розподілу частини будинку (квартири АДРЕСА_7 ) між двома власниками шляхом горизонтального її поділу з розділом сходової клітки, пробиванням дверей, переобладнанням автономної системи опалення, водо- та газопостачання суттєво та прямо впливають на її право власності на квартиру АДРЕСА_6 , мається на увазі втручання у стіни квартири, суміжні із братовою квартирою, втручання і переобладнання систем комунікацій, що реально впливатиме і на цілісність та роботу проведених уже у її квартирі комунікацій. Такі висновки експерта, в тому числі і стосовно розподілу земельної ділянки, для обслуговування будинку є недоречними та необґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам законодавства, що регулює правовідносини у сфері проведення судових будівельно-технічних експертиз. Питання теоретичного та технічного (не реального в натурі) розподілу квартири АДРЕСА_8 є недоцільним та суперечить фактичним обставинам справи стосовно відсутності будь-якого права позивачки як на розподіл будинку між позивачем та відповідачем, так і на будь яке право володіння чи спільного набуття права власності на будинок в цілому, яке вона втратила (від якого добровільно відмовилась) ще у 2004 році.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року (с. Мелещенко Л.В.) за заявою ОСОБА_3 , ухвалено про забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 81, т. 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2015 року (с. Мелещенко Л.В.) відкрито провадження у справі (а.с. 87, т. 1).

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року (головуючий-суддя Мелещенко Л.В.), у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 153, т. 1).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Мелещенко Л.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 240, т. 1).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 241, т. 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (а.с. 242, т. 1).

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, з урахуванням змінених позовних вимог, просили позов задовольнити у повному обсязі. В подальшому не прибули в судове засідання. Позивачка подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо вимог позову у повному обсязі. Відповідно до заяви, поданої 07.10.2021 року ОСОБА_3 , відповідач просить розгляд справи проводити без його участі, враховуючи подані ним письмові пояснення, у яких позов заперечує.

Третя особа ОСОБА_3 не прибула у судове засідання, подавши суду заяву про розгляд справи без її участі, враховуючи подані нею письмові пояснення, у яких позов заперечує.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила позов, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 74-76, т. 2).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року (а.с. 7, т. 1). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2014 року по справі № 344/3847/14-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 146, т. 1).

Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8-10, т. 1).

Згідно Договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 25 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Торос Т.А., реєстровий № Д-154, ОСОБА_3 придбала у гр. ОСОБА_10 незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_4 , процент готовності якого 20 % (а.с. 12, т. 1).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 на ім`я сільського голови с. Угорники від 26.10.1998 року, позивачка просила надати дозвіл на переоформлення технічної документації на будівництво житлового будинку на масиві « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № НОМЕР_2 на її чоловіка ОСОБА_3 та його сестру ОСОБА_3 (а.с. 102, т. 1).

Рішенням 4-ої сесії ХХІІІ скликання Угорницької сільської ради від 16.12.1998 року, за заявою ОСОБА_3 , в якій вона просить відчужити на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_3 незавершене будівництво, сільська рада визнала ОСОБА_3 та ОСОБА_3 співзабудовниками індивідуального житлового будинку на масиві « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № НОМЕР_2 в селі Угорники і надано дозвіл управлінню архітектури і містобудування міськвиконкому на виготовлення будівельних паспортів на їхнє прізвище (а.с. 101, т. 1).

Нотаріально засвідченою заявою від 09.12.2004 року, ОСОБА_3 надала згоду на визнання її чоловіка ОСОБА_3 та його сестру ОСОБА_3 співзабудовниками індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_9 (а.с. 103, т. 1).

Як слідує з Довідки Івано-Франківського ОБТІ Управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації від 27.05.2005 року, готовність недобудованого житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , складає 20 % і вартість в цінах 2005 року складає 8 416 грн. (а.с. 105, т. 1).

За Договором купівлі-продажу частини незакінченого будівництвом житлового будинку від 01.06.2005 року, ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 13, т. 1).

За Договором купівлі-продажу частини незакінченого будівництвом житлового будинку від 01.06.2005 року, ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 104, т. 1).

15.09.2005 року відповідачу ОСОБА_3 , на підставі рішення 19-ої сесії IV демократичного скликання Угорницької сільської ради від 20 липня 2005 року, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0610 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14, 15, т. 1).

Відповідно до Довідки, виданої сільським головою Угорницької сільської ради 31.03.2006 року, ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_10 , власного житлового будинку не має, є забудівником в масиві « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в с. Угорники, веде будівництво індивідуального житлового будинку, Склад його сім`ї: ОСОБА_3 дружина, сини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 28, т. 1).

Як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2015 року № 41815103, ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку з господарською спорудою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 42, т. 1).

З інформації, наданої Управлінням архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 15.01.2015 року № Т-13/127 вбачається, що садибний житловий будинок в АДРЕСА_1 , прийнятий в експлуатацію Інспекцією держархбудконтролю в Івано-Франківській області на підставі поданих ОСОБА_3 документів та зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлеатації 20.11.2013 року за № ІФ 15 (а.с. 43, т. 1).

З висновку № 0057/12-2016 судової будівельно-технічної експертизи від 28.12.2016 року, проведеного судовим експертом Максимчиним Андрієм Дмитровичем, вбачається що ринкова вартість житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 становить: 1 464 371,00 грн. (один мільйон чотириста чотири тисячі триста сімдесят один гривень). У зв`язку з відсутністю виду експертної спеціальності «10,14 «Оціночно-земельна судова експертиза» дане питання не розглядалося. 3 технічної точки зору реальний виділ частини житлового будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до розміру частини кожного з співвласників - є можливий. Варіанти виділу подані в Додатки № 14, 15, 16 до висновку. Ідеальна доля у житловому будинку кожної з сторін, виходячи із варіантів поділу буде становити 732185,00 грн., кожному, що становить 1/2 частину від вартості будинковолодіння. Другий власник 1/2 частини будинковолодіння виплачує першому власнику 1/2 частини будинковолодіння компенсацією за перевищення реальної частки над ідеальною за мінусом половини вартості переобладнань у сумі 29287 - 9478/2 = 24548,00 (двадцять чотири тисячі п`ятсот сорок вісім) гривень. Переобладнання житлового будинку для його реального поділу на вищевказані частки з можливістю влаштування окремих входів подано в Додатку № 15 до висновку. Вартість проведення робіт по переобладнанню становлять 9478,00 грн.. Реальний виділ частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд що знаходяться в АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га, кадастровий номер 130060006, відповідно до розміру частки кожного з співвласників - є можливий. Варіанти виділу подані в Додатку № 17 до висновку. Варіант влаштування проїзду до кожної встановленням земельного сервітуту на одні подано в Додатку № 17 до висновку - зелений колір (а.с. 192-250, т. 1).

Відповідно до поданого позивачкою Свідоцтва про зміну імені встановлено, що ОСОБА_3 30.01.2018 року змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с. 5, т. 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 78, 79, 80, 81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, однією з вимог позову позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй в натурі 1/2 частку житлового будинку, зазначаючи, що вона разом зі своїм чоловіком вели спільне господарство до часу розірвання шлюбу та допомагала у зведенні будинку.

Дослідженими матеріалами справи встановлено, що за Договорами купівлі-продажу частини незакінченого будівництвом житлового будинку від 01.06.2005 року, ОСОБА_3 продала 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та 1/2 частину незавершеного будівництвом цього ж житлового будинку ОСОБА_3 (а.с. 13, 104, т. 1), згідно яких відбувся перехід права власності відповідачу та третій особі ОСОБА_3 .

За змістом ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, як вбачається з заяви на ім`я сільського голови с. Угорники від 26.10.1998 року та з нотаріально засвідченої заяви від 09.12.2004 року про визнання відповідача та його сестри ОСОБА_3 співзабудовниками індивідуального житлового будинку, позивачка засвідчила своє волевиявлення щодо відчуження належного їй незавершеного будівництвом житлового будинку.

Доказів того, що вищевказані договори купівлі-продажу у передбаченому законом порядку визнано недійсними чи оспорено позивачкою в порядку визначеного законом, суду не надано.

Крім того, позивачка покликається на те, що до самого розірвання шлюбу вона з відповідачем вели спільне господарство та спільними зусиллями зводили спірний будинок.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Виходячи з положень ст. 62 СК України доведенню підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 06 травня 2020 року (справа №640/13553/14-ц) дійшов наступного висновку, якщо спір стосується житлового будинку чи квартири, то до уваги беруться такі обставини, як капітальний ремонт, перевлаштування будинку чи квартири, розбір старого та будівництво на його місці нового будинку тощо. Якщо ж у процесі сімейного життя подружжя здійснювало лише поточний ремонт житлового будинку, квартири або іншого майна, то це не дає підстав для визнання майна спільним. У цьому випадку один з подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених ним витрат.

При цьому для застосування передбачених частиною першою статті 62 СК України правил, істотне збільшення вартості майна повинне відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а не інших чинників (зокрема, загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна внаслідок невід`ємних поліпшень, а не придбання у квартиру меблів, побутової техніки тощо, які можуть бути самостійними об`єктами поділу спільного майна.

З досліджених копій угод, квитанцій, чеків, які долучені позивачкою до матеріалів справи вбачається, що такі не містять інформації, що придбання паркетної дошки, металопластикових конструкцій, міжкімнатних дверей, газового котла та іншого здійснювалося для використання покращення будівництва саме спірної частки домоволодіння, яке належить відповідачу, з огляду на що суд не бере до уваги ці докази як належні та допустимі.

При цьому позивачка не надала суду належних доказів, які б вказували на ведення з відповідачем спільного господарства. Зокрема, як слідує з долученої відповідачем копії позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу від 20.03.2014 року, позивачка зазначає про те, що більше 11 років сімейних стосунків не підтримує з чоловіком, такий шлюб існує формально (а.с. 145, т. 1).

А в позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів позивачка вказує, що вся її заробітна плата йде на утримання дітей і цих коштів їй не вистачає.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог позивачки в частині позову щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та виділення в натурі 1/2 частку житлового будинку.

Відповідно, вимога позову про здійснення відповідачем загальнобудівельних робіт, необхідних для ізоляції приміщень, що виділяються першому власнику 1/2 частини будинковолодіння, від приміщень що виділяються другому власнику 1/2 частини будинковолодіння, не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої.

Що стосується вимоги позову про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виділення їй у власність 1/2 частини вказаної земельної ділянки, то суд зазначає наступне.

За змістом статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Статтею 121 Земельного кодексу України передбачено право громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.

Положеннями статті 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га, реєстраційний номер 28, належить на праві власності ОСОБА_3 , про що 15.09.2005 року відповідачу ОСОБА_3 , на підставі рішення 19-ої сесії IV демократичного скликання Угорницької сільської ради від 20 липня 2005 року, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 14, 15, т. 1).

Згідно частин першої та третьої статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки відповідачу у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебуваютьу користуванні громадян.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку,на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно частин першої та четвертої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), зокрема у пункті 18-2 зазначено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Проте, слід зазначити, що якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18).

З огляду на вищенаведене, зважаючи, що відповідач набув спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, на якій знаходиться належне йому на праві власності домоволодіння, вимога позову про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виділення у власність 1/2 частини вказаної земельної ділянки, не підлягає до задоволення.

Також матеріали справи не містять доказів щодо джерела і часу придбання спірного рухомого майна, його вартості та наявності на час припинення спільного господарства.

За ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог процесуального закону, позивачка ОСОБА_3 не довела суду належними та допустимими доказами, що вказане у позовній заяві майно: кухонний набір Viola (Словенія), в наборі з плитою і духовкою електричною, підлоговий газовий котел Vaillant, два умивальники, 10 кв.м. ламінату, м`який куток (диван, два крісла, журнальний столик), пральна машина "Малютка", шафа трьохдверна, газова плита, компакт-унітаз, було фактично придбане, оскільки відсутні будь-які платіжні документи, що підтверджують факт їх придбання, а тим самим, не доведено, що ці речі були придбані за час шлюбу, а також те, що зазначене майно після припинення шлюбних відносин, залишилось в будинку відповідача.

Долучена позивачкою квитанція до прибуткового касового ордеру № 1219 від 30.03.2007 року вказує на внесення нею авансу за котел у розмірі 1000 грн., однак з даної квитанції неможливо встановити, що проведена оплата за спірне майно.

За вказаних обставин, суд також приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача в цій частині поданого позову.

Також матеріалами справи встановлено, що відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року за заявою ОСОБА_3 , ухвалено про забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 81, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 158, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були застосовані ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року за заявою ОСОБА_3 , а саме зняти заборону ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 04.11.2021 року.