Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3328/20
Провадження №: 2/332/313/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ємець Артем Юрійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» про стягнення заборгованості по заробітній платі, та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.

Починаючи з 01.12.2009 р. ОСОБА_1 працює у Приватному акціонерному товаристві «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач», на посаді машиніста мостового крана, де була працевлаштована офіційно. Наявність трудових відносин між ОСОБА_1 та ПрАТ «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» підтверджується довідками відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 84301 від 17 червня 2020 року, № 85012 від 01 вересня 2020 року, що видані Вознесенівським управлінням у м. Запоріжжі Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області. Заробітну плату позивачці на підприємстві видавали по відомостях готівкою. Однак починаючи з березня 2020 року ПрАТ «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» взагалі перестало виплачувати позивачці заробітну плату за фактично виконану роботу. ПрАТ «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» відмовляється і не повертає позивачці трудову книжку, крім того, станом на 01 листопада 2020 року позивачка заяву про звільнення не писала, наказ про звільнення не підписувала, оскільки такі документи в порушення вимог трудового законодавства України відповідач не надає та відмовляється виплачувати заробітну плату позивачці та провести з нею остаточні розрахунки. Будь-які звернення позивачки до відповідача щодо виплати заробітної плати в порядку мирного і досудового врегулювання спору підприємство ігнорує, чим систематично порушує трудове законодавство і право позивача на отримання заробітної плати.

За таких обставин позивачка була змушена скаржитись до Головного управління Держпраці у Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури, що підтверджується листами з даних організацій. Головне управління Держпраці у Запорізькій області своїм листом № 08/02.8.-05/9069 від 08 жовтня 2020 року повідомила позивачку про те, що у жовтні 2020 року під час проведення інспекційного відвідування за юридичної адресоюПрАТ «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» (місто Запоріжжя, вулиця Святого Миколая, будинок 6) місцезнаходження підприємства та посадових осіб не встановлено. Позивачці рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Запорізька обласна прокуратура № 1 своїм листом № 09/1-р від 14 вересня 2020 року повідомила ОСОБА_1 про направлення за територіальною юрисдикцією звернення до Запорізької місцевої прокуратури № 1. Запорізька місцева прокуратура № 1 своїм листом № 33-69р від 16 вересня 2020 року повідомила ОСОБА_1 , що її звернення для подальшого розгляду пере направлено до Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, де наразі триває дослідча перевірка. За розрахунками позивачки заборгованість відповідачі зі заробітної плати становить: з березня 2020 року по серпень 2020 року 22 812,06 гривень, з вересень 2020 року по жовтень 2020 року 8 050,00 гривень. Посилаючись на статті 116, 117, 237-1 КЗпПУкраїни позивачка просить суд стягнути з відповідача суму заробітної плати та компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі по день ухвалення рішення суду, а також моральну шкоду у розмірі в 5000 гривень.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування зазначає, що позивачка, починаючи з квітня 2020 р. по сьогоднішній день, відсутня на робочому місці, свої посадові обов`язки не виконує. Посилаючись на частини 1 4 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. У період з 28 квітня 2020 р. по 12 серпня 2020 р. позивачка знаходилася на лікарняному.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Письмової заяви та згоди на виплату заробітної плати через установи банків або шляхом поштових переказів від позивачки не надходило. Причини її відсутності на роботі після 12 серпня 2020 р. відповідачу не відомі. Для підтвердження факту відсутності Позивача на робочому місці та на території підприємства у період з 13 серпня 2020 р. комісією для проведення службового розслідування складено акт № 1 від 10 березня 2021 р. У відзиві відповідач стверджує, що за виплатою заробітної позивачка до відповідача не зверталася, заробітна плата за фактично відпрацьований час сплачувалася у повному обсязі, права позивачки з боку відповідача порушено не було. Крім того, зазначається, що позивачка працювала неповний робочий день на підприємстві, у зв`язку з чим заробітна плата могла бути нарахована у вказаному у позовній заяві розмірі. Станом на дату звернення з позовною заявою до суду позивачка продовжувала перебувати у трудових правовідносинах з відповідачем, тому в останнього відсутній обов`язок щодо здійснення остаточного розрахунку та, відповідно, вимога про стягнення компенсації за затримку розрахунку не відповідає діючому законодавству. Моральна шкода також не підлягає відшкодуванню, оскільки позивачка не отримувала заробітну плату з власної вини та не виходила на роботу.

Представником позивачки подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що відсутня норма закону, яка б дозволяла роботодавцеві не виплачувати заробітну плату працівникові у випадку, якщо він не звільнений, але роботу не виконує. Вказує, що відповідач не допускає позивачку на роботу та не повертає трудову книжку, а також стверджує, що ОСОБА_1 не укладала трудовий договір на умовах неповного робочого часу та працювала повний робочий день, суміщаючи дві посади машиніста мостового крану та сторожа.

Представником відповідача до суду надано заперечення, які містять ті ж доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та не визнаються обставини, викладені позивачкою у заявах по суті спору.

Позовні вимоги позивачкою протягом розгляду справи не уточнювалися.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити вимоги в повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволенні позовних вимог на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку у відмові у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.12.2009 р. на посаді машиніста мостового крана.

У період з 28 квітня 2020 р. по 12 серпня 2020 р. позивачка знаходилася на лікарняному, що підтверджуються листками непрацездатності серії АДУ № 699591, серії АДУ № 699677, серії АДУ № 701067, серії АДУ № 698905, серії АДУ № 701369. Дана обставина не заперечувалась сторонами.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначається Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У відповідності до ч. 2 ст. 22 вказаного закону допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Позивачка, як застрахована особа, за період своєї непрацездатності мала отримати відповідну допомогу, яка виплачується Фондом соціального страхування України, а не заробітну плату.

Відповідно до частин 1 - 4 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Судом встановлено, що позивачка не подавала відповідачу письмової заяви та згоди на виплату заробітної плати через установи банків або шляхом поштових переказів.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

На підтвердження факту звернення до Відповідача щодо виплати заробітної плати через установи банків або шляхом поштових переказів позивачкою не надано копії відповідних звернень із доказом отримання їх Відповідачем.

З серпня 2020 р. позивачка відсутня на робочому місці, свої посадові обов`язки не виконує з невідомих причин.

Відповідно до акту №1 від 10 березня 2020 р., затвердженого Головою правління Приватного акціонерного товариства «Запорізька товарно-сировинна компанія «Запоріжголовпостач» комісією встановлено відсутність ОСОБА_1 на своєму робочому місці з 13 серпня 2020 р. по 10 березня 2021 р.

За фактом порушення трудової дисципліни згідно ч. 1 ст. 149 КЗпП України Позивачці було запропоновано надати письмові пояснення у строк до 19 березня 2021 р., які надано не було.

Відповідно до висновку комісії по службовому розслідуванню випадку відсутності на робочому місці працівника від 31.03.2021 р. встановлено відсутність ОСОБА_1 на своєму робочому місці протягом вказаного періоду без поважних причин. При цьому, представником позивача не заперечувався факт відсутності позивача на робочому місці у зазначений період. Факт створення перешкод відповідачем до допуску позивачки до її робочого місця під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Згідно з ч. 3 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Статтею 111 КЗпП України передбачено, що при невиконанні норм виробітку з вини працівника оплата провадиться відповідно до виконаної роботи.

Таким чином, з огляду на вищенаведені законодавчі положення позивачкою не доведено, що протягом вказаного у позові періоду вона виконували свої трудові обов`язки та знаходилася на робочому місці. Доводи відповідача щодо невиконання позивачкою роботи саме з її вини та докази, надані на їх підтвердження, позивачко не спростовано.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підпунктом 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 визначено наступне: «Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це».

З вище наведених положень чинного законодавства випливає, що відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, з огляду на викладені вище обставини, а також той факт, що права позивачки з боку відповідача порушено не було, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства, можна дійти до висновку, що виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства.

Судом встановлено, що станом на дату подачі позову позивачку звільнено не було, у зв`язку з чим вимога про стягнення компенсації за затримку розрахунку не підлягає задоволенню.

Доказів наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надано не було, клопотання про призначення відповідної судово-економічної експертизи суду не заявлялось.

Отже, тому відсутні також підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 12.11.2021р.

Суддя Р.В. Сінєльнік