Справа № 461/4020/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/255/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта адвоката Кравчука П.І., представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Шпака В.В., представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Моргунова С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Зубачик Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася в суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Вимоги мотивувала тим, що у 2000 році вона познайомилася з ОСОБА_11 , згодом їхні відносини стали носити характер подружніх. 19.10.2003 року між позивачем та ОСОБА_11 було здійснено вінчання в Українській православній церкві, про що видано свідоцтво про вінчання. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 , у свідоцтві про народження якого вказано батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_11 . Перші декілька років з часу створення сім`ї вони проживали у помешканні позивачки, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка зазначила, що усе своє доросле життя вона працювала, отримувала заробітну плату, що підтверджується копією трудової книжки. За спільно зароблені з чоловіком кошти, було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , квартиру №1 та місце для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 . Право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_11 . Відразу після здачі в експлуатацію будинку по АДРЕСА_3 сім`я проживала за цією адресою. Державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 відбулася 14.11.2007 року. Однак, впродовж 2004-2018 років, позивач разом із чоловіком ОСОБА_11 мешкали під одним дахом, жили подружнім життям, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, дозвіллям та відпочинком, мали єдиний бюджет, спільно утримували житло та сім`ю, виховували сина, тобто проживали повноцінною сім`єю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_11 . Після смерті чоловіка ОСОБА_3 подала заяву приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Ж.М. про прийняття спадщини. Оскільки, державна реєстрація шлюбу між позивачем та ОСОБА_11 відбулася у 2007 році, відтак режим права спільної власності подружжя, за загальним правилом, поширюється на об`єкти, придбані ними після 2007 року. Проте позивачка зазначає, що майно, яке було набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_11 під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки, відповідачка ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_11 , не визнає права позивачки на половину майна, яке було придбане ОСОБА_11 в період 2004-2007 років, позивачка змушена звернутися за захистом свої прав до суду.

У зв`язку з цим, позивачка ОСОБА_3 просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_11 та ОСОБА_3 без шлюбу в період 2004-2007 років, а також визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , та Ѕ частки квартири № 1 іЅ частки місця для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 .

04.06.2020 року відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про визнання права власності та встановлення факту проживання однією сім`єю.

ОСОБА_2 просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_2 , в період 2004-2007 років та визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку частини майна, що є об`єктом їхньої спільної сумісної власності з ОСОБА_11 , а саме: місце для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 .

Вимоги мотивує тим, що фактично ОСОБА_11 в період з 1991 по 2007 рік проживав та вів спільне господарство разом з нею. 19.10.1991 року між нею та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилась донька - ОСОБА_5 . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 07.07.2003 року шлюб було розірвано з метою полегшення ведення бізнесу. Однак, до 2007 року вони продовжували проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 , вели спільне господарство та добудовували спільний будинок. В 2004 році вони готувались до виїзду на постійне проживання до Канади, згідно документів, які дозволили оформити візу як сімейну еміграцію. В березні 2004 року в ПАО «Кий-Авіа» вони купили квитки до Канади. 13.12.2006 року, на підставі договору дольової участі в будівництві житла, укладеного 15.07.2005 року між ОСОБА_11 і ТОВ «Домекс», ними було придбано квартиру АДРЕСА_5 , та місце для паркування автотранспорту № 1, з метою облаштування в квартирі офісу, і в період з 2006 року по 2009 року квартира використовувалась для зазначених цілей. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2005 року, із залученням коштів батьків ОСОБА_11 - ОСОБА_14 та ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_11 , оскільки вони залучали кредитні кошти для ведення бізнесу. Зазначена квартира завжди вважалась батьківською та була придбана для їх проживання, тому ОСОБА_2 на неї не претендувала. Окрім того, ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 не мала та не могла мати жодного відношення до вказаної квартири.

Внаслідок проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_11 без перебування у зареєстрованому шлюбі або в будь-якому іншому шлюбі, вважає що майно, набуте ними за час спільного проживання у період з 2004 року по 2007 року та не розподілене між ними, належить їм на праві спільної сумісної власності, однак через відсутність коштів для оплати судового збору просить про визнання свого права на частину цього майна, в межах суми сплаченого судового збору, а саме: паркомісця АДРЕСА_5 .

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про визнання права власності та встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про визнання права власності та встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05.06.2019 року, а саме арешт на квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_5 , місце для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 .

Рішення суду оскаржила позивач за первісним позовом ОСОБА_3 .

Вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 є незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції передчасно було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Закриття підготовчого провадження у справі позбавило позивача можливості в повній мірі користуватись своїми процесуальними правами, якими вона наділена на стадії підготовчого провадження. Суд розпочав розгляд справи по суті із допиту свідків, не з`ясувавши навіть вступного слова учасників процесу. Вступне слово учасників процесу мало місце 30.11.2020 року у день проголошення рішення суду по суті справи. Також суд відмовив позивачу в її особистому допиті як свідка.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про дослідження доказів. З невідомих причин суд вказав, що довідка ОСББ «24 Меридіан», за відсутності акту про фактичне проживання особи без реєстрації, є неналежним доказом. При цьому, жоден нормативний акт не передбачає складання акту взамін довідок такого роду. Як акт, так і довідка або будь-якої іншої форми документ, складаються ЖЕО з метою засвідчення сусідами певних фактів і обставин.

Звертає увагу на те, що суд не описав у рішенні письмових доказів, таких як спільні договори страхування ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , укладені ними одночасно в червні 2005 року; документи на придбачення ОСОБА_11 побутової техніки, які датовані 2004-2005 роками і у яких зазначені анкетні дані покупця - ОСОБА_11 - АДРЕСА_1 (місце реєстрації позивачки). Крім того, до матеріалів справи були долучені відеозаписи подій, що відбувались за участю ОСОБА_3 і ОСОБА_11 у 2003-2007 роках. Зазначає, що на даний час у неї вдома зберігаються речі ОСОБА_11 , якими він користувався у період з 2004 по 2007 роки.

Безпідставними є висновки суду про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_11 не проживали разом у м. Львові з посиланням на копію «Виписки из домовой книги» із м. Москва та копії паспорта.

Суд вибірково проаналізував показання свідків, відкинуши найсуттєвіші їхні показання. Вважає, що нею доведено усю можливу сукупність обставин, які свідчать про подружній характер її із ОСОБА_11 відносин у період 2004-2007 років. А саме особисте визнання ОСОБА_11 позивачки своєю дружиною ще у 2003 році (його твердження про створення нової сім`ї у позовній заяві про розірвання попереднього шлюбу); релігійний обряд церковного шлюбу в 2003 році, що підтверджується свідоцтвом про вінчання; гучне святкування весілля у 2003 році за участі 50-60 осіб, в тому числі батьків та доньки від попереднього шлюбу ОСОБА_11 ; народження сина у 2004 році; величезна кількість спільних фото- та відеоматеріалів не лише з відпочинків, але й зроблених в побуті; спільне проживання, що підтверджується як письмовими доказами, так і показаннями чужих, об`єктивних, рівновіддалених і не пов`язаних осіб.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 74 СК України, проігнорувавши при цьому актуальні правові позиції Верховного Суду, висловлені в постановх від 23.09.2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 12.06.2019 року у справі №359/659/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №127/11013/17, від 27.03.2019 року у справі №354/693/17-ц, від 30.11.2020 року у справі №638/20596/16.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.11.2020 року в частині відмови у задоволенні її позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності та в цій частині постановити нове про задоволення позовних вимог. В решті рішення залишити без змін.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. Тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У цій справі перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в оскаржуваній його частині, а саме у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відтак судом апеляційної інстанції його законність і обґрунтованість у цій частині не перевіряються.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.07.2003 року розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2

19.10.2003 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , у Свято-Покровському кафедральному соборі, здійснено таїнство вінчання, що підтверджується копією відповідного свідоцтва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_11 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

02.03.2006 року, на підставі договору купівлі - продажу від 17.11.2005 року, ОСОБА_11 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

13.12.2006 року, на підставі договору дольової участі в будівництві житла, укладеного 15.07.2005 року між ОСОБА_11 та ТОВ «Домекс», ОСОБА_11 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_5 та місце для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 .

14.11.2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований Кунцевським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС м. Москви, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Судом також встановлено, що ухвалою Галицького районного суду у справі № 2-413/11 від 04.03.2011 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 за умовами якої проведено поділ нерухомого майна, набутого ними під час шлюбу.

Позивачка ОСОБА_3 в період з 1997 року по 2005 рік, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , з 2005 року по 2008 рік - за адресою: АДРЕСА_7 , а з 2008 року і по даний час за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «24 Мередіан», яка складена на підставі свідчень сусідів, підписана ними та головою правління ОСББ і скріплена відтиском відповідної печатки, з 2003 року по 2007 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_11 проживали за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14). Саме цю адресу вказував ОСОБА_11 , придбаваючи у 2004 та 2005 роках побутову техніку (т. 4 а.с.179-182).

У червні 2006 року ОСОБА_11 та ОСОБА_3 одночасно уклали договори добровільного страхування (т. 4 а.с. 178).

ОСОБА_11 з 19.03.1999 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 . Ця адреса була вказана ним 18.06.2003 року, при подачі позовної заяви про розірвання шлюбу, в договорі купівлі-продажу квартири від 17.11.2005 року, договорі дольової участі в будівництві від 15.07.2005 року, заяві про оформлення свідоцтва на право власності від 21.11.2006 року.

Згідно посвідки на постійне проживання місцем проживання в Україні ОСОБА_11 з 04.08.2015 року є АДРЕСА_2

Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Проте, такий факт може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, на підтвердження якого зацікавленій особі слід подати докази, які би підтверджували спільне проживання, ведення спільного господарства (побуту), наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї придбання іншого майна в інтересах сім`ї, виконання взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, які свідчать про усталеність цих відносин.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року, обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 06.04.2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412св19)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір у цій справі та відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами не довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_11 , а тому за нею не може бути визнано право вланості на майно набуте під час спільного проживання з ОСОБА_11 , адже вказаний факт підтверджується таїнством вінчання, здійсненого 19.10.20003 року (вінчанням є здійснення церковного шлюбного обряду, який благословляється церквою та висловлює наміри сторін на створення сім`ї, спільне проживання та народження спільних дітей), вагітністю позивачки після рішення суду про розірвання попереднього шлюбу, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , народженням у квітні 2004 року ОСОБА_6 , батьком якого в актовому записі записано саме ОСОБА_11 , спільним та фактичним проживання сторін, придбанням побутової техніки з вказанням адреси фактичного місця проживання ОСОБА_3 , а також реєстрацією ОСОБА_11 , в одній із квартир ( АДРЕСА_2 ), придбаних на його ім`я у березні та грудні 2006 року під час спільного проживання з ОСОБА_3 , подальшою реєстрацією у 2007 році шлюбу, публічним висвітленням спільного проживання сторін у період з липня 2003 року по день смерті ОСОБА_11 та позиціонування їх як сімейної пари, яка проживає разом, проводить спільний відпочинок, виховує спільну дитину. Вказані обставини, підтверджено також показами свідків, допитаних судом першої інтсанції.

Близькі за змістом, за схожих фактичних обставин, висновки викладено в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц (провадження № 61-48153св18) та від 21 лютого 2019 року у справі № 202/5224/17 (провадження № 61-46124 св 18).

За умови підтвердження таких обставин, висновок суду першої інстанції, який сконцентрував свою увагу лише на недопустимості такого доказу, як довідка ОСББ «24 Меридіан», оскільки така не підтверджує факту спільного проживання сторін, не спростовує доводів первинного позову, які колегія суддів вважає обгрунотваними.

Не спростовують ці доводи і мотиви суду першої інстанції про те, що позивач за первісним позовом була зареєстрована за адресами, відмінними від адрес зазначених ОСОБА_11 при вчиненні юридично значущих дій та укладенні правочинів, зокрема щодо набуття спірного майна, оскільки факт реєстрації місця проживання (який потрібен, наприклад для укладення нотаріально посвідченого правочину) не може однозначно свідчити про фактичне місце проживання, проте саме останнє місце, а точніше спільне місце проживання, входить до предмета доказування у даній справі.

Колегя суддів враховує, що позивачкою за зустрічним позовом не надано достатніх та належних доказів, щодо факту проживання ОСОБА_11 однією сім`єю, протягом спірного періоду, з нею, у зв`язку із чим, в задоволенні зустрічного позову відмовлено, а рішення суду першої інстанції у цій частині вирішення спору в апеляційному поряку не оскаржується.

У цьому зв`язку, поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, встановлені преюдиційними рішеннями у справі про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , а також про поділ майна колишнього подружжя, які свідчать про відсутність фактичних шлюбних відносин між ними, після розірвання шлюбу. Також не доведено факт фіктичності (недійсності) розірвання цього шлюбу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні похідної позовної вимоги, про визнання за позивачкою права вланості на Ѕ частину майна, придбаного під час її проживання як жінки із чоловіком ОСОБА_11 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року і до офіційної реєстрації шлюбу 14 листопада 2007 року. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами у спірний період було придбано квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_5 та місця для паркування автотранспорту АДРЕСА_3

За обставин цієї справи, на думку колегії суддів, визнання права власності на частку у спільному майні за позивачкою за первісним позовом, є належним та ефективним способом захисту.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то у цій частині таке слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову ОСОБА_3 сплачено 9 605, 00 грн. судового збору (т. 1 а.с. 55) та за подання заяви про забезпечення позову - 384 грн. 20 коп. (т. 1 а.с.57), а за подання апеляційної скарги - 14 407, 50 грн. (т. 5 а.с. 156).

Приймаючи до уваги, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасоване, а в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 залишено без змін, відповідач ОСОБА_6 позов визав, то відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України з відповідачівОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь позивачки ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі по 3 485 грн. 24 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власностіскасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) без державної реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 14 листопада 2007 року .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки у квартирі АДРЕСА_2 , Ѕ частки квартири АДРЕСА_5 та Ѕ частки місця для паркування автотранспорту АДРЕСА_3 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з кожного по 3 485 грн. 24 коп. судового збору за розгляд судом першої інстанції позову, заяви про забезпечення позову та розгляд справи апеляційним судом.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.