Справа № 127/6232/20
Провадження № 22-ц/801/947/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуСправа № 127/6232/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Антонюк В. В.

Рішення ухвалено у м. Вінниці

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2020 року,

Встановив:

У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 червня 2008 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Підписавши заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною квартою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 січня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 18 209,16 грн, із яких: 3050,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 8665,45 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1000 грн. - заборгованість за комісією; 4150 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 843,29 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 червня 2008 року в розмірі 3050,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту і судовий збір у сумі 1050,50 грн.

В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог; в решті рішення суду залишити без змін, пославшись на те, що рішення суду в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, комісії, пені та штрафів ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що у заяві позичальника, яка підписана відповідачем особисто, визначено базову відсоткову ставку за користування кредитом - 30% на рік, а тому суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 17 червня 2008 року відповідач ОСОБА_1 підписав заяву, згідно якої він просив відкрити йому рахунок та видати кредитну картку Visa Gold клуб із встановленим на неї кредитним лімітом 7000 грн., зі сплатою базової процентної ставки - 30% річних із розрахунку 360 днів на рік (а. с. 10).

Цією заявою передбачено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості шляхом як внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів із дебетової картки.

Підписавши таку заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що він ознайомився та згоден із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Також підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 10 на звороті).

Із зазначеної у цій заяві інформації слідує, що на виконання умов договору позивач 17 червня 2008 року видав відповідачеві картку № НОМЕР_1 (а. с. 10 на звороті).

Згідно із наданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), кредитний ліміт на картковому рахунку № НОМЕР_1 змінювався: 07 липня 2008 року встановлено кредитний ліміт в сумі 7000 грн.; 21 липня 2009 року зменшено кредитний ліміт до 6600 грн.; 19 листопада 2009 року зменшено кредитний ліміт до 5400 грн.; 29 грудня 2009 року зменшено кредитний ліміт до 4940 грн.; 05 лютого 2010 року зменшено кредитний ліміт до 4520 грн.; 28 квітня 2010 року зменшено кредитний ліміт до 4130 грн.; 29 червня 2010 року зменшено кредитний ліміт до 3790 грн.; 14 вересня 2010 року зменшено кредитний ліміт до 3470 грн.; 15 листопада 2010 року зменшено кредитний ліміт до 3060 грн.; 11 листопада 2019 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн. (а. с. 45).

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» між банком та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № б/н, за яким 17 червня 2008 року йому видано кредитну картку № НОМЕР_1 , термін дії - 07/11 (а. с. 46).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 17 червня 2008 року, станом на 31 січня 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в загальній сумі 18 209,16 грн, із яких: 3050,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 8665,45 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1000 грн. - заборгованість за комісією; 4150 грн. - заборгованість за пенею; 1343,29 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 6-9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, комісії, пені, штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що у наданій позивачем анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 17 червня 2008 року процентна ставка не визначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем витяг з Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а тому суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд не може повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із матеріалів справи вбачається, що у підписаній 17 червня 2008 року відповідачем ОСОБА_1 заяві, зазначено розмір базової процентної ставки - 30% із розрахунку 360 днів на рік. Тобто сторони погодили умови договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

По справі встановлено, що сторони погодили умови договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема, погодили розмір процентної ставки - 30% на рік та погодили порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, а також те, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості відсотки за користування кредитом нараховані банком за період з 10 серпня 2008 року до 31 січня 2020 року в загальній сумі 8665,45 грн. (а. с. 6-9).

Відповідно до наданої позивачем довідки ОСОБА_1 17 червня 2008 року було видано картку № НОМЕР_1 , термін дії якої - 07/11 (липень 2011 року) (а. с. 46).

Таким чином строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки - до липня 2011 року включно. У межах цього строку позичальник зобов`язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. З серпня 2011 року право кредитора нараховувати проценти за кредитним договором припинилось.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача проценти за користування кредитом за період з 10 серпня 2008 року до 30 липня 2011 року в загальній сумі 1000,41 грн., у зв`язку з чим рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Водночас апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, пені та штрафів.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач вказував на те, що мав місце договір приєднання і сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву, як доказ про погодження відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що Витяг із тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.;ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви, оскільки за умови, що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові звернула увагу на те, що споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту на Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачем Умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про відповідальність у вигляді сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У заяві, підписаній сторонами 17 червня 2008 року, відсутні умови договору про сплату комісії та про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника (а. с. 10) домовленості сторін про сплату комісії, а також про сплату неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, пені та штрафів.

Доводи апеляційної скарги позивача полягають в тому, що є помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, зважаючи на те, що у заяві позичальника, яка підписана відповідачем особисто, визначено базову відсоткову ставку за користування кредитом - 30% на рік, і такі доводи заслуговують на увагу, про що зазначено вище.

Доводів про те, в чому полягає незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення комісії, пені та штрафів, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами підлягає до скасування із ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за період з 10 серпня 2008 року до 30 липня 2011 року в загальній сумі 1000,41 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно матеріалів справи позивач АТ КБ «Приватбанк» при поданні позову сплатив судовий збір в сумі 2102 грн. (а. с. 5); при поданні апеляційної скарги на рішення суду - в сумі 3153 грн. (а. с. 80).

Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 1169,24 грн. (22,25%), із яких: 467,70 грн. сплачених при поданні позову та 701,54 грн. сплачених при поданні апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість зі сплати відсотків за кредитним договором № б/н від 17 червня 2008 року в розмірі 1000,41 грн. (одна тисяча гривень сорок одна копійка).

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 1169,24 грн. (одна тисяча шістдесят дев`ять гривень двадцять чотири копійки).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
В. В. Сопрун