ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1438/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1432/17 Категорія: 304090000 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року, у складі судді Олійника М.Ф., -

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідно до укладеного 04.12.2006 р. між сторонами кредитного договору №б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначав, що підписана відповідачем заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Вказував, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Зауважував, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30.09.2017 утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 27512,58 грн., яка складається з: 2670 грн. 18 коп. заборгованість за кредитом, 20 156 грн. 09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1286 грн. 31 коп. штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1600 грн.

Заочним рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що підписана відповідачем заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку становлять між банком та ОСОБА_1 договір.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує та має заборгованість, яка підлягає до стягнення на користь банку.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 04.06.2019 заява про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати рішення від 15 січня 2018 року та скерувати справу на новий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що справу судом розглянуто без її участі, внаслідок чого не повно з`ясовано всі обставини по справі.

Вказує, що в позовній заяві та в рішенні суду не зазначено строк укладення кредитного договору та яку суму сплачено відповідачем за кредитом.

Звертала увагу, що договір був укладений на 1 рік та нею погашений, а тому, на її переконання, на протязі 11 років були відсутні претензії з боку банку.

Вважає, що сплив строк позовної давності по вимогам банку, про що вона вважала за необхідне заявити в суді першої інстанції, у випадку розгляду справи за її участі. В порушення вимог ч.2 ст. 616 ЦК України суд не зменшив розмір стягнення, який збільшився внаслідок звернення банку до суду через 11 років після укладення договору, чим погіршив її законні інтереси.

Також зазначає, що суд не взяв до уваги ту обставину, що вона одна виховує двох дітей, на час розгляду справи перебувала в декретній відпустці, отримує допомогу на дітей та інших джерел доходів не має.

ПАТ КБ «Приватбанк» не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 04.12.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем заяви б/н від 04.12.2006 (а.с. 10).

У своєму позові Банк стверджував про те, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає договір надання банківських послуг, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 10).

Через невиконання відповідачкою договірних зобов`язань у неї утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 30.09.2017 склала 27 512 грн. 58 коп., та складається з: 2670 грн. 18 коп. заборгованість за кредитом, 20 156 грн. 09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900 грн. заборгованість за пенею та комісією; та штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, з яких 500 грн. штраф (фіксована частина), 1286 грн. 31 коп. штраф (процентна складова) (а.с.6-9).

У відповідності із заявою ОСОБА_1 ознайомилася із договором і погодилася з його умовами.

В обґрунтування доводів щодо укладення договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві від 04.12.2006, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати пені, комісії та штрафів. Крім того, процентна ставка визначена на рівні 36 % річних.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом, відсотками, пенею та комісією, штрафи (фіксовану та процентну складові).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого Розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.12.2006, посилався на заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, а також Тарифи банку, які викладені на банківському сайті Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою узгоджені з відповідачем при підписанні заяви від 04.12.2006, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати пені, комісії та штрафів (фіксовану та процентну складові), а також розмір і порядок їх нарахування.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2006 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2017 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві від 04.12.2006 про сплату пені, комісії та штрафів (фіксовану та процентну складові), а також розмір і порядок їх нарахування, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи, який колегія суддів відхиляє як неналежний та недопустимий доказ, з підстав недоведення того, що вони є невід`ємною частиною договору від 04.12.2006.

Надані позивачем Умови та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що заява від 04.12.2006 не містить достатніх відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем, зокрема, щодо визначення розміру та порядку нарахування пені, комісії та штрафів.

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідач був ознайомлений саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не підписував надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті Приватбанку, та на які посилається позивач, як на підставу для стягнення заборгованості по кредиту, то такі докази також є неналежними і не беруться до уваги судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені, комісії та штрафів, розмір та порядок їх нарахування, надані позивачем Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку, задовольнивши позовні вимоги повністю, зокрема, стягнув заборгованість по пені, комісії та штрафи, не врахувавши при цьому наведених вище норм закону.

Водночас, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку кредиту (тіла кредиту) на суму 2670 грн. 18 коп. підлягають до задоволення, оскільки між сторонами було укладено кредитний договір у формі заяви від 04.12.2006 (а.с.10), який підписано відповідачем, та згідно якого відповідач отримала платіжну картку та пін-код.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Банк виконав свої зобов`язання з надання кредиту, що не заперечується скаржником, проте, внаслідок того, що ОСОБА_1 неповністю та несвоєчасно сплачувала кредит, виникла заборгованість за кредитом (тіло кредиту, тобто фактично отримані грошові кошти), яка згідно з розрахунком заборгованості станом на 30.09.2017 склала 2670 грн. 18 коп. (а.с.6-9).

Дана сума заборгованості підтверджена розрахунком банку та не спростована відповідачем, а тому колегія суддів вважає, що вона підлягає до стягнення, як заборгованість за невиконання позичальником своїх обов`язків за кредитним договором.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку з стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом підлягають до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Положенням ч.1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із заяви від 04.12.2006 (а.с.10) сторонами погоджена процентна ставка на рівні 36 % річних з розрахунку 360 днів на рік. Матеріали справи не містять доказів про зміну даної процентної ставки.

Натомість, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.6-9) процентна ставка неодноразово змінювалась, та починаючи з 01.04.2015 збільшилась до 43,20 %, що є неприпустимим, оскільки доказів, що банк погоджував збільшення процентної ставки з позичальником не має.

Колегія суддів враховує, що така зміна процентної ставки за кредитом в бік збільшення є погіршенням становища позичальника, про що він не був повідомлений, а тому заборгованість за процентами підлягає до стягнення станом на 31.03.2015 в розмірі 73 грн. 90 коп., який був до збільшення відсоткової ставки (а.с.9).

Враховуючи наведене, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи, а також невідповідності висновків суду матеріалам справи, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості по кредиту на суму 2670 грн. 18 коп. (заборгованість за кредитом) та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 73 грн. 90 коп., що в загальній сумі складає 2744 грн. 08 коп.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До кредитних правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі застосовується загальний строк позовної давності 3 роки.

Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника про сплив строків позовної давності для позовних вимог банку, зокрема, по вимогам щодо стягнення заборгованості по кредиту та процентам.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком до суду першої інстанції (а.с.6-9) позичальник до 27.04.2015 частково сплачувала платежі по кредиту, а тому строк позовної давності до 06.11.2017 року, коли банк звернувся із позовом, ще не сплив.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів доходить висновку, що заочне рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 374 ЦПК України визначено повноваження апеляційного суду, до яких не входить повноваження про скасування судового рішення по суті та направлення справи на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі, як просить скаржник.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, шляхом скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку зі звільненням скаржника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, судові витрати підлягають до стягнення з позивача в дохід держави пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року у даній справі скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 2744 грн. 08 коп. (дві тисячі сімсот сорок чотири гривні 08 коп.), з яких 2670 грн. 18 коп. заборгованість за кредитом (тілом кредиту) та 73 грн. 90 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

В решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 239 грн. 28 коп. (двісті тридцять дев`ять гривень 28 коп.)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 159 грн. 52 коп. (сто п`ятдесят дев`ять гривень 52 коп.)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков