Провадження № 2-о/686/347/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі Гузовій Л.О., за участю представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницький цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

06 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до суду посилаючись на те, що являється внутрішньо переміщеною особою. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31 травня 2019 року №6825-, був вимушений переміститися з м. Луганська Луганської області.

Перша довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у м. Хмельницькому була видана заявнику у червні 2018 року.

До свого вимушеного переселення був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2014 року є співвласником на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,0709 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:01:003:0082.

До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Луганської області був повноправним громадянином своєї держави та вів повноцінний спосіб життя.

Разом із тим із вказаного вище місця реєстрації та фактичного місця проживання змушений був виїхати внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Політично-економічна ситуація у місті Луганськ, Луганської області значно погіршилася: стало небезпечно висловлювати свою думку щодо подій в регіоні, зокрема щодо неповаги культурних традицій українського народу та витіснення української мови із повсякденного життя громадян проросійськими бойовиками.

Також, став свідком присутності в місті озброєних автоматичною вогнепальною зброєю людей у військовій формі слов`янської та кавказької зовнішності.

На бойовій техніці, що курсувала містом та використовувалася бойовиками, були прапори Російської Федерації.

Коли розпочалися систематичні обстріли проросійськими бойовиками об`єктів соціальної інфраструктури, адміністративних будівель та житлових будинків, перебувати на вулицях міста було вкрай небезпечно.

Регулярні обстріли міста призвели до перебоїв з комунальними послугами та поставками продуктових товарів.

Крім того, на території всього міста, у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах та в інших громадських місцях, проросійські бойовики проводили примусову перевірку документів, що мала вибірковий характер.

Проживання в окупованому бойовиками рідному місті призвело до погіршення психологічного стану заявника та сім`ї, і зумовило неможливість подальшого перебування у місті Луганськ.

А тому, у червні 2018 року заявник був змушений залишити рідне місто і переміститись до м. Хмельницький, де довелося пристосовуватися до нових життєвих умов та займатися працевлаштуванням з метою забезпечення елементарних потреб. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, втратив особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому.

Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку прав і свобод заявника, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Оримана довідка заявником про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31 травня 2019 року №6825-, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради, посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Луганськ, Луганської області до м. Хмельницький, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було обумовлено тим, що він має на меті в подальшому відшкодування шкоди, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та справу призначено до розгляду.

Представник заявника у судове засідання з`явилася, подала заяву, у якій підтримує заявлені вимоги, надала суду пояснення, що відповідають змісту заявлених вимог.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Перевіривши матеріали справи доказами суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою про що свідчать дані довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31 травня 2019 року №6825- з якої також судом вбачається що останній, вимушений переміститися з м. Луганська Луганської області де був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Перша довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у м. Хмельницькому була видана заявнику у червні 2018 року.

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2014 року, заявник є співвласником на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,0709 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий №:01:003:0082.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у ст.1 дано визначення внутрішньо переміщеної особи, якою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року, 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російською Федерацією, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субьектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".

Згідно ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, коли контрольовані, керовані і фінансовані Російською Федерацією озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області у незаконний спосіб відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Респубілки" та "Донецької Народної Респубілки", який та його результати не були визнані міжнародною спільнотою.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Участь регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Державою Україна, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної ради України від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей (у тому числі місто Луганськ), в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В другому абзаці постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року, зазначається, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання та засудження військових дій Російської Федерації на території України, рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкресливши при цьому, що такі дії є порушенням міжнародного права.

Отже, з огляду на наведені обставини та докази, що містяться у нормах міжнародного та національного законодавства, окупація частини території Луганської та Донецької областей відбулася саме внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини тертої Луганської та Донецької областей є загально відомими, а тому не підлягають доказуванню, згідно приписів ч.2 ст.61 ЦПК України.

Суд вважає, що зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Факт збройної агресії Російської Федерації на території України, в тому числі і щодо окремих районів Донецької та Луганської областей є загальновизнаним неодноразово обговорювався на засіданнях ООН, періодично мова про це йде і на офіційному сайті Уповноваженого Верховної ради України з прав людини , в тому числі і щодо необхідності вироблення державної стратегії захисту внутрішньо переміщених осіб, публікації, а тому в силу чинного законодавства окремого доказування не потребує.

За таких обставин суд вважає, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено цілу низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи викладене, а також те, що заявник переселився з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт необхідний мені для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації.

Таким чином, суд приходить до висновку, що юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ), у червні 2018 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України знайшов підтвердження в ході судового розгляду та підлягає задоволенню, оскільки вимоги заявника є обґрунтованими.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 265, 293, 294, п 8 ч. 1 ст. 315, п.4 ч.2 ст.317, 318, 319 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), у червні 2018 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.Л. Стефанишин