справа № 752/9948/20 головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», поданої представником - Пересуньком Сергієм Сергійовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання надати інформацію, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання надати інформацію. Просив з урахуванням подальших зменшень позовних вимог зобов`язати АТ «Альфа-Банк» надати йому належним чином завірені копії документів, що підтверджують передачу від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором № 10-29/5371 від 21.02.2008 року та суму і склад переданої вимоги по видам нарахувань, а також вирішити питання судових витрат у справі. Позов мотивував тим, що АТ «Альфа-Банк», неправомірно відмовивши у наданні копії запитуваних документів за адвокатським запитом від 15.02.2019 року з доданим до нього належно оформленим його дозволом на розкриття банківської таємниці, порушило його права, передбачені ст. ст. 5, 6 Закону України «Про інформацію» в отриманні ним через законодавчо визначений механізм інформації, що безпосередньо його стосується і необхідна йому для захисту його прав та інтересів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання надати інформацію задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Альфа-Банк» надати ОСОБА_1 належним чином завірені копії документів, що підтверджують передачу від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором № 10-29/5371 від 21.02.2008 року та суму і склад переданої вимоги по видам нарахувань. Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 копійок).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» через представника - Пересунька Сергія Сергійовича, подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання розподілу судових витрат.

При цьому, зазначає, що на офіційному сайті АТ «Альфа-Банк» у вільному доступі наявні документи, що підтверджуються припинення діяльності АТ «Укрсоцбанк» та відомості про правонаступництво. Оскільки позивач визнає наявність заборгованості за кредитним договором, тому апелянт вважає, що задоволення позовних вимог щодо надання інформації є необґрунтованою. 03.11.2020 року АТ «Альфа-Банк» було долучено до матеріалів справи нотаріально засвідчені копії доказів переходу прав (правонаступництва) від попереднього кредитора. На думку апелянта, інформація про перехід прав від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» є відкритою, тому не можна вважати, що права позивача порушено. Крім того, зазначає, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими, а дії представника позивача є недобросовісними.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

23 вересня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - Овчаренком І.С. , згідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, стягнути на користь позивача судові витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що доводи апеляційної скарги та обставини, які наводить відповідач не впливають на встановлені судом факти та висновки суду. Позивач не визнає факту наявності у нього заборгованості за кредитним договором. Витрати на правову допомогу підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.06.2019 року між АО «Правничі технології» в особі керуючого партнера Овчаренка І.С. та ОСОБА_1 було укладено договір № 1 про надання правової допомоги, за умовами якого об`єднання зобов`язується надавати клієнту необхідну правову допомогу у справах клієнта (а.с. 3-6).

15.02.2020 року адвокатом Овчаренком І.С. для захисту інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000486 від 02.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відкритого за заявою АТ «Укрсоцбанк», в якому, зокрема, досліджуються питання коштів, отриманих ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 21.02.2008 року № 10-29/5371, було направлено до відповідача адвокатський запит про надання копії передавального акту від 11.10.2019 року, затвердженого рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року № 5/2019 та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року № 4/2019, додатки до нього та інші документи в частині, що підтверджують передачу від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» за цим актом права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором № 10-29/5371 від 21.02.2008 року та суми і склад переданої вимоги по видам нарахувань. До запиту було додано нотаріально посвідчений дозвіл ОСОБА_1 на доступ до банківської таємниці, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер (а.с. 7, 8).

25.02.2020 року відповідачем була надана відповідь № 20164-23.1-б/б на адвокатський запит про те, що запитувані документи є інформацією з обмеженим доступом, які містять банківську таємницю і порядок доступу до якої регламентується Законами України «Про інформацію» та «Про банки та банківську таємницю»(ст. ст. 60, 61, 62 Закону) і яка може бути надана лише за письмовим запитом чи з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, оформлених відповідно до вимог законодавства, або за рішенням суду (а.с. 9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відмова відповідача у наданні запитуваних документів є неправомірною. Будь-яких обмежень щодо доступу до такої інформації за наявності належним чином оформленого дозволу особи, якої стосується інформація, Законами України не передбачено. Водночас відповідач, обмежуючи доступ до такої інформації, належних мотивів на обґрунтування такого рішення не навів.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 6 Закону України «Про інформацію»).

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 вказаного Закону передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Положення цієї статті не поширюються на інформацію, яка підлягає опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов`язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України та додатково самим банком на його розсуд.

Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці. Інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема: 1) на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунка умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, стосовно яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження; 2) за рішенням суду.

Судом встановлено, що відмовляючи у наданні документів на адвокатський запит, відповідач посилався на те, що запитувані документи є інформацією з обмеженим доступом, які містять банківську таємницю і порядок доступу до якої регламентується Законами України «Про інформацію» та «Про банки та банківську таємницю» (ст. ст. 60, 61, 62 Закону) і яка може бути надана лише за письмовим запитом чи з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, оформлених відповідно до вимог законодавства, або за рішенням суду.

Позивачем з метою доступу до інформації, яка стосується його особисто, шляхом подання запиту на її отримання через представника, в порядку положень Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», одночасно було надано дозвіл про розкриття такої інформації, в тому числі і такої, що містить банківську таємницю. При цьому, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально. Як вбачається, вданому випадку дозвіл позивачем був засвідчений нотаріально.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність відмови у наданні запитуваних документів. Будь-яких обмежень щодо доступу до такої інформації за наявності особи, якої дана інформація стосується не передбачено.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач, обмежуючи доступ до запитуваної інформації, належних доказів та мотивів на обґрунтування такого рішення не навів. При цьому, не навів жодних мотивів, чому не приймає до уваги дозвіл позивача щодо розкриття банківської таємниці, оформлений ним відповідно до норм діючого законодавства.

Посилання апелянта на те, що інформація про перехід прав від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» є відкритою, тому права позивача не порушено, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане суперечить відповіді відповідача від 25.02.2020 року № 20164-231-б/б.

Крім того, наявність на офіційному сайті АТ «Альфа-Банк» документів, що підтверджуються припинення діяльності АТ «Укрсоцбанк» та відомостей про правонаступництво не може бути підставою для не надання відповідних документів на адвокатський запит.

Доводи апелянта щодо визнання позивачем заборгованості за кредитним договором не відповідають письмовим пояснення ОСОБА_1 , а вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запит на отримання позивачем інформації було реалізовано у порядку та спосіб, передбачені законом для доступу до інформації, натомість відповідачем порушені права позивача на доступ до такої інформації, які підлягають відновленню.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу та висновків суду в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6ї статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано: клопотання про долучення документів, договір про надання правової допомоги від 05 червня 2019 року, кошторис, акт надання послуг № 27 від 05жовтня 2020 року, квитанції про оплату від 02.11.2020 року (а.с. 27-34), договір про надання правової допомоги від 11 січня 2021 року, акт надання послуг від 13 січня 2021 року, квитанція про оплату від 14 січня 2021 року (а.с. 89-92).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні докази, що вказують на понесення витрат позивача на правову допомогу у розмірі 7000 грн., які суд першої інстанції правомірно вважав доведеними.

Посилання відповідача щодо незгоди із вказаними витратами є безпідставними, а висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

При цьому, колегія суддів звертає увагу та не, що будь-яких клопотань про зменшення судових витрат відповідачем заявлено не було.

Натомість, відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, лише за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Надане позивачем клопотання про зменшення розміру позовних вимог не стосувалося витрат на правову допомогу, тому невірно оцінюється відповідачем, як зменшення саме витрат на правову допомогу, оскільки в цій частині позивач від позовних вимог не відмовлявся.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн., який є доведеним, пропорційним, розумним та справедливим підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», поданупредставником - Пересуньком Сергієм Сергійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотирі тисячі) грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура