Справа № 477/1519/21
Провадження № 2/477/830/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Дячок Л.С.,

розглядаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

2 серпня2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, належним позивачу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказував, що є власником вище вказаного житлового будинку, та яким надав право на користування своєму онукові відповідачу ОСОБА_2 , здійснивши реєстрацію його місця проживання за даною адресою з 2006 року.

Однак відповідач у зазначеному будинку ніколи не проживав та не проживає у теперішній час без поважних причин з моменту реєстрації. Спірним житлом відповідач не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, а позивач позбавлений можливості використовувати свої права, що зумовлені даною власністю, в тому числі що стосуються витрат з його утримання. Вимоги про зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Вважає, що єдиним способом захисту його прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідача таким, що втратив право користування цим житлом.

Позивач ОСОБА_1 у адресованій суду заяві позовні вимоги підтримав в межах доводів позовної заяви та просила про задоволення позову, і розгляд справи за його відсутності у зв`язку з неможливістю відвідати суд за станом здоров`я.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений своєчасно, що підтверджується оголошенням на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області на порталі Судової влади України, у зв`язку з чим, відповідно до приписів ст. 223 ЦПК України, суд допустив розгляд справи за відсутності відповідача.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.03.1989 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

За такого в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до довідки про реєстрацію з місця проживання та акту про не проживання від 02.07.2021 року ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку з 15.02.2006 року та по теперішній час (а.с. 11-12,13), однак у ньому не проживав і не проживає, на даний місце його перебування не відоме (а.с.12,13).

Тобто, відповідач з 2006 року не використовує надане йому позивачем право на користування вищевказаним житловим будинком.

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з 2006 року, тобто не використовує надане йому позивачем право житлового сервітуту з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК втратив право з використання даного сервітуту та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з житлового сервітуту, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_2 також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, таким що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, паспортні дані НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РОУМВД України у Миколаївській області 15 лютого 2006 року, судові витрати на користь ОСОБА_1 в сумі 908 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М. Семенова