18.10.2021 Єдиний унікальний номер 205/3053/21
Провадження № 2/205/2110/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження частками спільного сараю в спільному домоволодінні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач володіють спільним домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Вона має право на 32/100 частки спільної часткової власності у вказаному домоволодінні, у тому числі 2/3 частки спільного сараю, літера «Г». Відповідач має право на 16/100 часток спільної часткової власності у цьому домоволодінні, у тому числі 1/3 частку спільного сараю «Г». Інші 52/100 частки спільної часткової власності цього домоволодіння належать іншим двом співвласникам, але вони до сараю «Г» не мають ніякого відношення, оскільки їхні частки відокремлені встановленим парканом і вони мають свій окремий сарай. Вказані частки спільного домоволодіння визначені актом ідеальних часток ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради від 11.11.2005 року на засадах спільної згоди співвласників, що підтверджується їх погоджувальними підписами під актом та визнані рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 03 квітня 2006 року. Право на 32/100 частки у спільному домоволодінні у тому числі 2/3 частки спільного сараю «Г» визначено їй на підставі договору дарування, посвідченого 31.01.2014 р. нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. У відповідності до вказаного договору дарування попередній співвласник спільного домоволодіння ОСОБА_3 подарувала, а вона прийняла 19/100 часток вказаного домоволодіння, у тому числі 1/3 частку сараю «Г», які згідно акту ідеальних часток ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради належали співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і передані ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 21 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. Також ОСОБА_3 подарувала, а вона прийняла ще 13/100 часток вказаного домоволодіння, у тому числі ще 1/3 частку спільного сараю «Г», які належали ОСОБА_3 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2006 року. Всього ОСОБА_3 подарувала, а вона прийняла 19/100 + 13/100 = 32/100 частки спільного домоволодіння, у тому числі 1/3 + 1/3 = 2/3 часток спільного сараю «Г». Проте відповідач самоправно, без згоди співвласників, без відповідних законодавчих підстав заволодів та з 2014 року користується і на власний розсуд розпоряджається 2/3 частками спільного сараю «Г», що їй належать, і створює перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження спільним нерухомим майном, добровільно звільнити ці частки сараю від своїх речей відповідач не бажає, до приміщень спільного сараю «Г» її не впускає, ключі від дверей не віддає, замки з дверей не знімає. Її неодноразові усні звернення до нього з пропозиціями добровільно звільнити належні їй 2/3 частки спільного сараю «Г» відповідачем ігноруються. 01 серпня 2020 року і 27 серпня 2020 року вона надіслала відповідачу рекомендований лист з повідомленням про те, що збирається подати позов до суду та пропонувала мирно врегулювати суперечку в користуванні сараєм «Г» шляхом добровільного звільнення відповідачем належних їй 2/3 часток сараю «Г» від своїх речей та надати їй ключі від цих часток сараю «Г». Попередила його, що у протилежному випадку збирається подати позов до суду, проте відповідач проігнорував зазначені рекомендовані листи, які повернулися за умов закінчення строку його зберігання, двері не відчинив. Вважає, що дії відповідача є протиправними, оскільки порушують її конституційне право, передбачене ст.41 Конституції України щодо володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав власності, користування та розпорядження нерухомим майном - 2/3 частки спільного сараю «Г», що належать їй і майнові права на які оформлені згідно діючого законодавства. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у праві володіння та користування належними їй 2/3 частками (24,4 кв.м.) спільного сараю «Г» у спільному домоволодінні по АДРЕСА_3 шляхом звільнення ним цих часток сараю від своїх речей та зняття замків з вхідних дверей до вказаних часток сараю.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

06 вересня 2021 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою постановлено, без виходу до нарадчьої кімнати, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладену у позовній заяві, та враховуючи визнання позову відповідачем у судовому засіданні просила не допитувати свідків за її клопотанням.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував щодо задоволення позову, також долучив до матеріалів справи свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 2000 року, яке видано державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Міхеєвою Т.М. і в якому зазначено, що спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з земельної ділянки розміром 0,0676 гектарів, що знаходиться в АДРЕСА_3 , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належної померлому ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП Д* № 9002, видане Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 04.08.97 р. на підставі Рішення Виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 19.06.97 р. № 936.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірним приміщенням є сарай «Г» у спільному домоволодінні по АДРЕСА_3 .

Також судом встановлено, що відповідно до договору дарування 32/100 часток домоволодіння, посвідченого 31.01.2014 року приватним нотаріусом Меньшиковою К.О. серія та номер 75, зареєстрованого 31.01.2014р у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису 4528152, індексний номер рішення 10552309, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 32/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 4-7).

Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_1 прийняла в дар: 19/100 часток вказаного домоволодіння, які належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого 21 серпня 2006 року Зайченко І.А., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 7008, зареєстрованого 22 вересня 2006 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 479669, до складу яких також входить 1/3 частка сараю літ. «Г»; 13/100 часток вказаного домоволодіння, які належать дарувальнику на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2006 року, зареєстрованого 25 січня 2007 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 479669, до складу яких також входить 1/3 частка сараю літ. «Г».

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 19/100 + 13/100 = 32/100 частки спільного домоволодіння, у тому числі 1/3 + 1/3 = 2/3 часток спільного сараю «Г».

Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні, що ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.07.2000 р., належить 14/75 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться в тому числі 1/3 частка сараю літ. «Г», що підтверджується Актом ідеальних часток від 11.11.2005 року, затвердженим начальником Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР Кривошеєвою Т.Р., з яким також погодився під підпис ОСОБА_2 (а. с. 17-19).

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, яка вважає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме 2/3 частками спільного сараю «Г». Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц.

Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Окрім цього, з аналізу вищевказаного, визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи наявне належне підтвердження того, що 2/3 частини (24,4 кв.м) спільного сараю літери «Г» у спільному домоволодінні АДРЕСА_3 належать ОСОБА_1 , а також визнання відповідачем позову, суд вважає можливим захистити право позивача шляхом усунення перешкоди у праві володіння та користування 2/3 частками (24,4 кв.м) спільного сараю літери «Г» і зобов`язання відповідача звільнити від речей 2/3 частин спільного сараю літери «Г» та зняти замки з вхідних дверей до 2/3 частин спільного сараю літери «Г» у спільному домоволодінні АДРЕСА_3 .

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження частками спільного сараю в спільному домоволодінні - задовольнити.

Усунути перешкоди у праві володіння та користування ОСОБА_1 2/3 частками (24,4 кв.м) спільного сараю літери «Г» у спільному домоволодінні АДРЕСА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 звільнити від речей 2/3 частин спільного сараю літери «Г» та зняти замки з вхідних дверей до 2/3 частин спільного сараю літери «Г» у спільному домоволодінні АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 908 гривень.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 27 жовтня 2021 року.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 29 січня 1997 року, місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя: Т.П. Терещенко