Справа № 2-2780/2011 Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/811/1051/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м.Львів

Справа № 2-2780/11

Провадження № 22ц/811/1051/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Стрию 30 січня 2012 року у складі судді Андрейків Ю.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

встановив:

2 листопада 2011 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилався на те, що 28 липня 1984 року уклав шлюб з ОСОБА_3 17 листопада 1999 року шлюб між сторонами розірвано, але вони надалі проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, тобто перебували у фактичних сімейних відносинах. Під час їх спільного проживання відповідач придбала у власність за кошти сім`ї нежитлові будівлі: контору загальною площею 81,70 кв.м; навіс загальною площею 474 кв.м; водонапірну башту; водонапірну станцію; склад загальною площею 474,50 кв.м. Шлюбний договір між сторонами не укладався та не існує будь - яких домовленостей між сторонами про правовий режим майна, яке є спільною власністю. Просив постановити рішення яким розділити спільно нажите майно подружжя та визнати за ним право власності на майно: контору загальною площею 81,70 кв.м, водонапірну башту, водонапірну станцію загальною площею 16,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідачу ОСОБА_3 виділити майно: навіс загальною площею 474 кв.м та склад загальною площею 474,50 кв. м, яке знаходиться за цією ж адресою. Просив встановити фактичне сумісне подружнє проживання з ОСОБА_3 та здійснити реальний розподіл майна, посилаючись на доводи позовної заяви.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2012 року позов ОСОБА_2 задоволено. Проведено реальний розподіл спільно нажитого майна подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 : контору загальною площею 81,70 кв.м; водонапірну башту; водонапірну станцію загальною площею 16,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_4 майно: навіс загальною площею 474 кв.м і склад загальною площею 474,50 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою цього суду від 11 травня 2012 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області №2-2780/2011 від 30 січня 2012 року та викладено її в такій редакції: «Розподілити спільне майно подружжя та визнати право власності ОСОБА_2 на: контору загальною площею 81,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; водонапірну башту, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; водонапірну станцію загальною площею 16,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати право власності ОСОБА_4 на: навіс загальною площею 474 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ; склад загальною площею 474,50 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2012 року оскаржила ОСОБА_5 , посилаючись на його незаконність і необґрунтованість. Зазначає, що згідно заповіту від 2 липня 2011 року, вчиненого ОСОБА_3 , їй повинні належати усі приміщення та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці загальною площею 1,9971 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем на її користь був вчинений заповіт від 2 липня 2011 року, який не скасовано у встановленому законом порядку. Стверджує, що заява ОСОБА_3 щодо проживання у цивільному шлюбі з позивачем ОСОБА_6 не є по змісту і по суті заявою про скасування чи зміну раніше вчиненого нею заповіту. Вважає, що, вирішуючи по суті спір між сторонами, суд мав би залучити її до участі у справі як сторону, співвідповідача, або третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, що зроблено не було. Цим порушено норми процесуального права. Таким чином, не залучивши її до участі у справі, суд вирішив питання про її права та обов`язки, незаконно позбавивши її частини права власності на майно. Із врахуванням наведеного, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 7 жовтня 2021 року об 11 годині 43 хвилини подав заяву про відкладення розгляду справи через поганий стан його здоров`я, однак на підтвердження цього не надав жодних доказів.

Представник ОСОБА_8 (правонаступника позивача) - ОСОБА_9 подала заяву про зловживання процесуальними правами адвоката Родікова Т.В., який у цей день (7 жовтня 2021 року) приймав участь у Стрийському міськрайонному суді Львівської області при розгляді кримінальної справи.

Ураховуючи те, що за заявами представника ОСОБА_7 у цій справі судові засідання відкладені: 22 листопада 2018 року, 12 і 18 березня, 9 квітня, 30 липня, 10 вересня, 5 листопада 2020 року, 21 січня, 24 березня, 6 травня, 17 червня, 13 липня 2021 року без підтвердження поважності причин неявки представника, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність поважних причин неявки представника ОСОБА_7 в судове засідання та ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників, які належно повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Д атою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд заслухав суддю-доповідача, перевірив матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та прийшов до висновку, що апеляційне провадження у справі належить закрити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1984 року. Шлюб між сторонами розірвано 17 листопада 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу сторони надалі проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, тобто перебували у фактичних сімейних відносинах.

Під час спільного проживання ОСОБА_3 придбала за спільні кошти на праві власності спірні нежитлові будівлі.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 13 серпня 2011 року частина нежитлових будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю її із ОСОБА_2 , оскільки на момент придбання вказаних будівель сторони перебували у фактичних сімейних відносинах та вели спільне господарство.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею цього Кодексу визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Встановлено, що 2 липня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт в користь ОСОБА_10 (після укладення шлюбу - Обер).

21 червня 2011 року ОСОБА_3 надала довіреність, зокрема, ОСОБА_10 на представництво інтересів в суді. Зазначена довіреність міститься в матеріалах справи з 2011 року (т. 1 а.с.24).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і за життя рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2012 року не оскаржувала.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що не залучивши її до участі у справі, суд вирішив питання про її права та обов`язки, незаконно позбавив її частини права власності на майно.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо порушення її прав є безпідставним, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень, зокрема, у судах апеляційної інстанції. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Аналогічний правовий висновок міститься також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-825/10 (провадження № 14-78цс18).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому.

Статтею 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту у будь-який час.

Встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного рішення перехід прав спадкодавця ОСОБА_3 до ОСОБА_11 не відбувся, оскільки ОСОБА_3 була живою. Відтак, стверджувати, що оскаржуване рішення на час його ухвалення та строку для оскарження стосувалося прав ОСОБА_1 підстав немає.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст.ст.258-261,352, п.3 ч.1, ч.2 ст.362, ст.ст. 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді