П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року

м. Рівне

Справа № 559/2691/20

Провадження № 22-ц/4815/1327/21

Головуючий у суді першої інстанції:

суддя Ралець Р.В.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області

ухвалено повним текстом 23 червня 2021 року

в м. Дубно Рівненської області

(Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович; про визнання нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А.; про визнання нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що 8 грудня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис за реєстровим №14623, на підставі якого на користь АТ КБ "Приватбанк" з нього стягнуто заборгованість, не сплачену в строк за кредитним договором №0803/90 від 24 березня 2008 року в сумі 93 257,94 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі НБУ) від 07 вересня 2017 року складає 2 422 841,28 гривень, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23 218,78 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 24 518,24 доларів США; заборгованості з пені у розмірі 41 070,90 доларів США; заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 9,62 доларів США; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4 440,40 доларів США, стягнення проведене за період з 24 березня 2008 року по 7 вересня 2017 року. 17 вересня 2019 року державним виконавцем Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Єрмолаєвою Т.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за заявою АТ КБ "Приватбанк" ВП №60075661. У листопаді 2020 року він дізнався про існування даного виконавчого провадження та виконавчого напису, отримавши копії документів на адвокатський запит. Вважав, що виданий виконавчий напис є таким, що не підлягає до виконання, оскільки станом на 8 грудня 2017 року існувало вже два рішення суду, що набрали законної сили, стосовно одного і того ж кредитного Договору №0803/90 від 24 березня 2008 року про стягнення заборгованості, що також повторно включена у розрахунок для винесення виконавчого напису. Вимоги АТ КБ "Приватбанк", зазначені у заяві про вчинення виконавчого напису, а також надані докази про безспірність заборгованості, є неправомірні. Рішення судів, а саме: Дубенського міськрайонного суду від 19 жовтня 2010 року у справі №2-880/10 та апеляційного суду Рівненської області від 2 березня 2016 року у справі №559/3528/14-ц, свідчать про те, що на момент подання такої заяви у відповідача вже було рішення суду про задоволення їх позовних вимог до нього за тим же ж кредитним договором в аналогічному розмірі. Вказував, що подання заяви про видачу виконавчого напису є наміром відповідача отримати незаконним шляхом документ, за яким з нього здійсниться подвійне стягнення за одним і тим же ж кредитом, що є неприпустимим. У подальшому банк без жодних попереджень чи направлення відповідних листів, подав нотаріусу заяву про видачу виконавчого напису за той же період з 2008 по 2017 рік. Нотаріус, в свою чергу, без відповідних перевірок і попереджень також видав виконавчий напис. На його думку, вчинений виконавчий напис за реєстровим №14623 від 8 грудня 2017 року є незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки винесений із порушенням вимог чинного законодавства, а вказана заборгованість не є безспірною, тому що на даний час існують судові рішення і вказаний спір вже вирішено по суті.

З наведених спонукань просив: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 8 грудня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрований в реєстрі за №14623, яким на користь АТ КБ "Приватбанк" з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість, не сплачену в строк за кредитним договором №0803/90 від 24 березня 2008 року в сумі 93 257,94 доларів США, що за курсом НБУ від 07 вересня 2017 року складає 2 422 841,28 гривень, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23 218,78 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 24 518,24 доларів США; заборгованості з пені у розмірі 41 070,90 доларів США; заборгованості по штрафах (фіксована частина) у розмірі 9,62 доларів США; заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4 440,40 доларів США, стягнення проведене за період з 24 березня 2008 року по 7 вересня 2017 року; застосувати заходи забезпечення позову в цій справі; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 8 грудня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрований в реєстрі за №14623, яким на користь АТ КБ "Приватбанк" з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість не сплачену в строк за кредитним договором №0803/90 від 24 березня 2008 року в сумі 93 257,94 доларів США, що за курсом НБУ від 07 вересня 2017 року складає 2 422 841,28 гривень, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23 218,78 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 24 518,24 доларів США; заборгованості з пені у розмірі 41 070,90 доларів США; заборгованості по штрафах (фіксована частина) у розмірі 9,62 доларів США; заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4 440,40 доларів США, стягнення проведене за період з 24 березня 2008 року по 7 вересня 2017 року. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 840,80 гривень на повернення сплаченого судового збору та 3 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

На судове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу банком подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній частині рішення, не відповідають обставинам справи. На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень розглянуте та вирішене без врахування правових позицій Верховного Суду. Вказує, що місцевий суд не надав жодної оцінки клопотанню відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. На думку заявника, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а також не надав таких доказів і протилежній стороні, чим грубо порушив вимоги процесуального закону.

З викладених підстав просив оскаржуване рішення в частині стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу скасувати та залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, перегляд рішення суду попередньої інстанції обмежується його висновками і вказівками про доведеність та обґрунтованість витрат на професійну правничу допомогу, що понесені ОСОБА_1 , а також її розміру. Ці витрати у даному випадку згідно із законом підлягають присудженню при розгляді цивільної справи за рахунок відповідача.

При вирішенні справи суд правильно встановив підставність вимоги позивача про стягнення 3 000 гривень витрат на надану професійну правничу допомогу його представником - адвокатом Лопухович А.О., які були понесені ОСОБА_1 у даній цивільній справі.

Оскільки предметом апеляційної перевірки є законність і обґрунтованість присудження позивачу понесених витрат на правову допомогу та їх розміру, тому в іншій частині рішення суду попередньої інстанції не переглядається.

Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги.

Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "EastAlliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зроблено такі правові висновки.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог закону при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що процесуальним законодавством передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

За правилами частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На а.с. 23 міститься додаток до договору про надання правової допомоги від 19 листопада 2020 року, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лопухович А.О. За його умовами, розмір гонорару склав 3 000 гривень, про що 08 грудня 2020 року адвокатом видано квитанції до прибуткового касового ордера №№23.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегією суддів беруться до уваги принципи виваженості, розумності, справедливості при наданні правової допомоги адвокатом, співмірність розміру надаваної ним правової допомоги із здійсненою позивачем оплатою, складність справи, пропорційність понесених витрат і наданих правових послуг адвокатом, значення справи для позивача.

З огляду на наведені обставини колегія суддів вважає за правильне погодитися із висновками суду попередньої інстанції про присудження з банку на користь позивача 3 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, що спонукає до прийняття нового судового рішення - про повну відмову у стягненні витрат на правову допомогу, то з ними погодитися колегія суддів не може.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім іншого, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до цілком (повністю) хибного розв`язання питання про стягнення витрат на правову допомогу, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду в оскаржуваній частині, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Не заслуговують на увагу і аргументи відповідача про неправильність застосування норм матеріального права і тому залишення вимоги про стягнення спірних судових витрат без задоволення, оскільки суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року в оскаржуваній частині - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук