ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1278/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1382/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 09 червня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 31 402,79 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банківської установи з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву, відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідачу відкритий кредитний рахунок та видано кредитну картку. У подальшому кредитні зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість, а саме: 29 945,21 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту та 1 457,58 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням від 11 березня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у сумі 29 945,21 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2021 року указане заочне рішення скасовано.

Рішенням від 09 червня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у сумі 19 861,52 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог про стягнення тіла кредиту в сумі 19 861,52 грн та в частині стягнення судового збору, просить скасувати рішення в наведеній частині та ухвалити нове справедливе рішення. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дослідив належним чином виписку за особовим рахунком та розрахунок заборгованості на предмет безпідставного збільшення банком заборгованості за тілом кредиту, а також розміру коштів, якими поповнювався рахунок відповідача.

Скаржник зазначає, що за даними банку розмір кредитного ліміту з 27 березня 2019 року становив 20 495,51 грн, тобто, після указаної дати заборгованість за тілом кредиту не могла бути більшою ніж розмір ліміту, і решта суми, що перевищує ліміт, яку банк визначає як кредитне зобов`язання, є неузгодженим нарахуванням, що здійснено банком самовільно.

Звертає увагу, що за змістом наявної у справі виписки, починаючи з 15 квітня 2019 року він припинив використовувати платіжну картку для використання банківських коштів у зв`язку з досягненням наданого ліміту, проте, банк продовжував самовільно штучно збільшувати заборгованість за тілом кредиту, тобто без фактичного отримання ним та використання грошових коштів, і загальна сума завищеного банком тіла кредиту шляхом самовільного погашення відсотків за рахунок тіла кредиту становить 12 192,33 грн.

Наголошує на тому, що у подальшому картковий рахунок лише поповнювався коштами, і у період з 15 квітня 2019 року по 20 грудня 2020 року загальна сума поповнення складає 43 584,67 грн, що свідчить про відсутність будь-якої заборгованості перед банком, і як наслідок, наявність на рахунку лише його власних коштів у сумі 23 150,51 грн.

Посилається на неправильність визначення районним судом необхідного до стягнення розміру судового збору, враховуючи понесені ним у суді першої інстанції витрати у вигляді сплати 454 грн судового збору.

У наданому відзиві АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідно до умов укладеного договору відповідач отримував кредитні картки, інформація про які зазначена у відповідній довідці. Факт підписання заяви, укладення договору, а також отримання кредитних карток та користування ними відповідачем не оспорюється.

Представник банку зауважує на тому, що всі операції, як зняття коштів, так і погашення заборгованості за договором, проводилися відповідачем саме з використанням отриманих кредитних карток. Крім того, суд першої інстанції правильно визначив загальну суму заборгованості за тілом кредиту, у той час як відповідач власних розрахунків заборгованості не надавав та не клопотав про призначення економічної експертизи, тобто належними та допустимими доказами не спростував розмір боргу за тілом кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині визначеного судом першої інстанції до стягнення з ОСОБА_1 розміру судового збору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку позичальником не повернуті, тому, з урахуванням ст.ст. 525, 526, 1054 ЦК України, визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 19 861,52 грн, відрахувавши від заявленої суми основного боргу кошти у сумі 2 883,15 грн, які були сплачені відповідачем для погашення заборгованості та які були зараховані банком для погашення нарахованих відсотків, та погашену заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 7 200,54 грн.

Районний суд констатував, що у заяві відповідача від 28 вересня 2015 року процента ставка не зазначена, а надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником. Крім того, позивачем не підтверджено належними доказами, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг ознайомлювався позичальник та погоджувався з ними, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої суми відсотків.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком про наявність підстав для стягнення тіла кредиту суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (т. 1 а.с. 14).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та, які підпису відповідача не містять (т. 1 а.с. 15, 16-65).

Довідкою АТ КБ «ПриватБанк», скерованою до суду першої інстанції, підтверджується, що ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору б/н видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 28 вересня 2015 року зі строком дії до червня 2018 року; № НОМЕР_2 дата відкриття 19 жовтня 2016 року зі строком дії до серпня 2020 року; № НОМЕР_3 дата відкриття 19 квітня 2018 року зі строком дії до березня 2022 року; № НОМЕР_4 дата відкриття 08 січня 2019 року зі строком дії до липня 2022 року (т. 1 а.с. 13).

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), старт карткового рахунку відбувся 28 вересня 2015 року зі встановленим кредитним лімітом 0 грн. У подальшому періодично відбувалось коригування кредитного ліміту, а саме: 29 вересня 2018 року збільшення ліміту до 10 000 грн, 02 січня 2019 року збільшення ліміту до 22 000 грн, 25 березня 2019 року зменшення ліміту до 20 921,71 грн, 26 березня 2019 року збільшення ліміту до 20 930 грн, 27 березня 2019 року зменшення ліміту до 20 495,51 грн, а 19 грудня 2019 року розмір кредитного ліміту було знижено до 0.00 грн. (т. 1 а.с. 12).

Випискою по рахунку на ім`я ОСОБА_1 за період з 28 вересня 2015 року по 20 грудня 2020 року підтверджується факт користування позичальником кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості (т. 1 а.с. 74-116).

Матеріали, які надані позивачем районному суду, містять фото відповідача з продуктом (кредитною карткою) банку, який видавався останньому (т. 1 а.с. 225).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 14 січня 2021 року утворилась заборгованість, яка становить 31 402,79 грн, зокрема: заборгованість за простроченим тілом кредиту 29 945,21 грн та заборгованість за простроченими відсотками 1 457,58 грн (т. 1 а.с. 9-11).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Так, у анкеті-заяві від 28 вересня 2015 року, підписаній сторонами, зазначено, що позичальник бажає отримати кредитну картку «Універсальна» без встановленого кредитного ліміту.

З наданої банком виписки по рахунку на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що позичальником у період з 28 вересня 2015 року по 20 грудня 2020 року включно проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 вересня 2015 року, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Твердження сторони відповідача про неналежність поданих позивачем доказів на підтвердження наявної кредитної заборгованості не беруться до уваги апеляційним судом, з огляду на таке.

Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, надана позивачем виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 , на думку апеляційного суду, є належним доказом наявної заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту, підтверджує несвоєчасне погашення кредиту і повністю спростовує доводи відповідача про відсутність заборгованості за кредитом.

Заперечуючи проти стягнення з нього заборгованості за простроченим тілом кредиту, відповідач фактично не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості. Разом з тим, останній не надав зі свого боку жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості за кредитом або свого власного відповідного розрахунку заборгованості. Отже, вказані твердження відповідача є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Районний суд урахував доводи відповідача про те, що певна частина коштів, зокрема 2 883,15 грн сплачені відповідачем для погашення заборгованості, проте, були зараховані не на погашення тілу кредиту, а на погашення заборгованості за нарахованими відсотками. Виходячи з наведених міркувань, районний суд відрахував погашену заборгованість за простроченими відсотками у сумі 7 200,54 грн.

Апеляційний суд виходить з того, що, стверджуючи про штучне збільшення банком заборгованості за тілом кредиту та неправомірне погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання таких дій АТ КБ «ПриватБанк» неправомірними не звертався, отже указані твердження підставами позову не були. Суд першої інстанції, виходячи з принципу змагальності сторін, що діє в цивільному судочинстві, розглядав справу в межах заявлених банком вимог та перевіряв доводи сторін на предмет наявності або відсутності заборгованості за кредитом у відповідача. Колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» про те, що, заперечуючи наявність заборгованості, відповідач своїх розрахунків з цього приводу не надав, клопотання про призначення економічної експертизи не заявляв. Отже, колегія суддів вважає, що належними та допустимими доказами в ході судового розгляду ОСОБА_1 не спростовано існування заборгованості перед позивачем та її розмір, що визначено судом першої інстанції.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнув заборгованість за простроченим тілом кредиту, визначивши відповідну суму. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Разом з тим, дійшовши висновку про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції неправильно вирішив питання розподілу судових витрат, на що посилається й відповідач у своїй апеляційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 2 270 грн судового збору за вимогу майнового характеру з ціною позову 31 402,79 грн (т. 1 а.с. 1). Звернувшись із заявою про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 сплатив 454 грн судового збору у відповідності до вимог п.п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (т. 1 а.с. 154).

Виходячи з того, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у сумі 19 861,52 грн (у пропорційному відношенні 63 %), районний суд стягнув з ОСОБА_1 на користь банка 1 430,1 грн у відшкодування сплаченого судового збору. У той же час, враховуючи понесені відповідачем в суді першої інстанції витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн, останньому належить компенсувати за рахунок позивача 167,98 грн (у пропорційному відношенні 37%).

За змістом ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У такому разі, вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, колегія суддів вважає можливим провести взаємозалік належних до стягнень з кожної сторони сум судового збору, остаточно визначивши необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 262,12 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково та змінити рішення суду в частині розміру визначеного судом до стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судового збору.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2021 року змінити в частині визначеного розміру судового збору з 1 430,1 грн до 1 262,12 грн та загальної суми коштів до стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з 21 291,62 грн до 21 123,64 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Головуюча: Судді: