ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1330/18 Номер провадження 22-ц/814/2450/21Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Білагро» на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 11:39:20 року по 11:54:53 року, дата виготовлення повного тексту рішення 03.09.2021 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Білагро» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання дійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю «Білагро», та визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ТОВ «Білагро» звернулось до суду з вказаним позовом, просило:

- визнати дійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ТОВ "Білагро", посвідчений приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Сахаровою Л.І. 02 квітня 2016 року, зареєстрованого в Спадковому реєстрі за № 1381, в частині охоплення ним спадкового майна, яке складається із земельної ділянки площею 2,2321 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:006:0945, що розташована на території Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області ОСОБА_4 05 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 134, в частині охоплення ним всього спадкового майна.

В обґрунтування позову зазначається, що 20 квітня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь ТОВ «Білагро» щодо земельної ділянки, яка належала їй на праві власності. Заповіт ОСОБА_3 від 05.12.2017 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області ОСОБА_4, складений з порушенням вимог щодо форми і процедури його посвідчення, а саме порушені вимоги Додатку 1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 року №3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за № 1298/200036; окрім того, у заповіті спадкодавцем не зазначено, що заповіт прочитаний нею вголос, особисто підписаний та його зміст повністю відповідає її волі, що суперечить вимогам чинного закону.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «Білагро» за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «Білагро», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи позовної заяви і звертається увага на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки поясненням відповідача ОСОБА_1 , який в судовому засіданні повністю визнав позов і зазначив про те, що заповіт на користь товариства був волею матері, а ініціатором заповіту на його користь був він сам, він надав паспорт ОСОБА_3 секретарю виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради ОСОБА_4, а потім вносив корекції у заповіт. Заповіт складався та посвідчувався удома та у присутності сторонніх осіб. Заповіт до підписання не був прочитаний у голос заповідачем. Оскільки заповідач була сліпа, то їй пальцем вказали, де ставити свій підпис і все. Дане підтвердив і сам ОСОБА_4 в судовому засіданні, допитаний судом в якості свідка.

Правом подачі інші учасники не скористались.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_3 належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ПЛ № 044098, виданого Остап`ївською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області 20.03.2003 року, земельна ділянка загальною площею 2,2321 гектари, кадастровий номер :00:006:0945, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

20 квітня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким вона заповіла належну їй земельну ділянку за кадастровим номером :00:006:0945 Товариству з обмеженою відповідальністю "Білагро" (т.1 а.с.7).

В цей же день ОСОБА_1 та ОСОБА_2 написали розписки про те, що їм відомо про складання їхньою матір`ю заповіту щодо земельної ділянки за кадастровим номером :00:006:0945 на користь ТОВ «Білагро». В розписках також вказано, що претензій не мають і в майбутньому претензій по спадщині на вказане майно не будуть мати (т.1 а.с.14-15).

05 грудня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким вона все належне їй майно заповіла сину ОСОБА_1 (т.1 а.с.44).

Цей заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області ОСОБА_4, його зареєстровано в реєстрі за номером № 134 та внесено до єдиного державного спадкового реєстру (т.1 а.с.44, 214, 218-221, 223-224).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т.1 а.с.6).

В установлений законом строк син померлої ОСОБА_1 , донька померлої ОСОБА_2 та ТОВ "Білагро" подали заяви до органів нотаріату про намір прийняти спадщину після померлої ОСОБА_3 (т.1 а.с.35, 39-43).

Постановою державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори Сахаровою Л.І. ТОВ "Білагро" відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, у зв`язку із зупиненням вчинення нотаріальних дій до вирішення справи судом (т.1 а.с.13).

Свідоцтво про право на спадщину щодо земельної ділянки за кадастровим номером :00:006:0945 не видавалось (т.1 а.с.35).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ "Білагро", суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, які б свідчили про невідповідність оспорюваного заповіту волі спадкодавця, а також з відсутності передбачених законом підстав для визнання дійсним раніше складеного заповіту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням наведених вимог закону.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України правомірно керувався висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа № 525/607/1), від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16) і від 12 січня 2021 року (справа № 397/1396/19).

У постанові Верховоного Суду від 18 серпня 2021 року (справа № 551/335/18) викладені такі правові висновки щодо застосування норм права у спорах про визнання недійсним заповіту.

«Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавець визначив і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

З огляду на зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими порушеннями вимог щодо форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, а саме статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Виходячи з зазначеного, законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Саме тому такі механізми можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом - з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції чинній на момент посвідчення спірного заповіту, далі - Порядок) якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Відповідно до пункту 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Аналіз положень частини четвертої статті 207, статей 1247, 1248, 1253 ЦК України, глави 3 розділу ІІ Порядку свідчить про те, що наявність підстав для підписання заповіту іншою, аніж заповідач особою, а також для посвідчення заповіту при свідках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, може доводитись в суді не лише медичними документами про стан здоров`я заповідача, а й іншими доказами.»

Отже, за змістом наведених правових висновків при вирішенні спору про недійсність заповіту суд має встановити наявність або відсутність порушень вимог щодо форми і посвідчення заповіту, які прямо зазначені у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд оцінює докази відповідно до правил, встановлених статтею 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про неправильну оцінку судом пояснень, показань ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Як вбачається з прослуховування аудіозапису судового засідання від 23.01.2021 року, ОСОБА_1 пояснив суду, що він нічого не знав про складений матір`ю заповіт на користь товариства. Пояснював, що мати сама бажала написати заповіт на нього, однак він відмовлявся і казав, що треба і на сестру заповіт писати, однак вона відмовлялась. Мати доглядав він сам, оскільки сестра виїхала до Росії і не збиралась повертатись. Позов визнав повністю, оскільки це була воля матері і вона сама землю віддала. Розписки, за життя матері писав, що ніяких претензій до ТОВ «Білагро» не має, однак навіть не звернув уваги про що вони. Одну розписку він лише підписав, а іншу надиктував йому представник товариства і вважав, що дані розписки за отримання 65 000 грн., які виплатила товариство за користування землею.

Також пояснював, що не бажає приймати спадщину за заповітом, а бажає приймати за законом.

Щодо складання самого заповіту від 05 грудня 2017 року пояснив слідуюче. На час підписання заповіту його мати вже була лежача і сліпа та не могла самостійно пересуватися. Він з 2016 року мешкав з матір`ю. Коли мати попрохала скласти заповіт, він поїхав до сільської ради та повідомив секретаря виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області ОСОБА_4 про намір матері скласти заповіт. На слідуючий день приїхав секретар та у його присутності розмовляв з заповідачем, яка повідомила, що бажає все заповісти сину. Він віддав паспорт мами ОСОБА_4 і через пару днів останній приїхав з надрукованим заповітом. У його присутності мама підписувала заповіт, а чи вона його сама читала чи оголошував ОСОБА_4 він не пам`ятає. Оригінал заповіту перебував у нього.

Як вбачається з прослуховування аудіозапису судового засідання від 25.08.2021 року, ОСОБА_4 пояснив суду, що не пам`ятає все точно, однак згадує, що до сільської ради звернувся ОСОБА_1 із заявою про намір складання заповіту його матір`ю. Сама ОСОБА_3 була вдома і не могла самостійно пересуватись. ОСОБА_1 надав всі документи заповідача, необхідні для складання заповіту. Заповіт підписувався на дому, а посвідчувався та реєструвався в сільській раді. Він не пам`ятає, як ОСОБА_3 погоджувала заповіт після його проголошення їй, однак лише після її стверджувальної відповіді він посвідчив заповіт та зареєстрував його. Як вона погодила заповіт він не пам`ятає, це могло бути слово «Да», кивок головою чи вона навіть моргнула оком.

Оцінюючи зазначення пояснення, показання, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений секретарем виконавчого комітету Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, при цьому жодних об`єктивних даних про те, що волевиявлення спадкодавця не було вільним, суду не надано.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білагро» залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов