ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3002/19 Номер провадження 22-ц/814/2169/21Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гришко Інни Юріївни на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 липня 2021 року ухваленого у складі головуючого судді Новака Ю.Д., повний текст судового рішення виготовлено 21 липня 2021 року, у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини, визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності колишнього подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини та про визнання права власності на майно, в якому просила суд постановити рішення, яким встановити факт, що 1/3 частина будинку (загальною площею 47,60 м.кв.), придбана нею 13 грудня 2005 року, відповідно до договору купівлі продажу ВСК №719359, в АДРЕСА_1 , є її особистою власністю та визнати за нею право особистої власності на вказане майно.

Позов мотивовано тим, що, в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, нею було придбано 1/3 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 за особисті кошти, отримані від продажу разом із іншими співвласниками будинку, отриманого у спадок після смерті батька, а тому вказане майно вважає особистим.

У липні 2020 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання 1/3 частини будинку (загальною площею 47,60 м.кв.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя та її поділ в рівних частинах.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 1/3 частина спірного житлового будинку була придбана під час перебування подружжя у шлюбі, а тому, незважаючи на джерело коштів, за які було придбане спірне майно, воно є спільною власністю подружжя. ОСОБА_3 просив суд задовольнити його позов про поділ спільної сумісної власності подружжя, а в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити в повному обсязі. Також просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, які викладені в первісному позові.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 липня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини, та визнання права власності на майно задоволено.

Встановлено факт, що 1/3 частина будинку, придбана ОСОБА_2 13 грудня 2005 року, відповідно до договору купівлі-продажу ВСК №719359, в АДРЕСА_1 є її особистою власністю.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/3 частину житлового будинку (загальною площею 47, 60 м.кв.), на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2005 року (ВСК №719359), розташованого в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь судовий збір в сумі 1152,40 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності колишнього подружжя відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 на підставі придбання майна за рахунок особистих коштів. При цьому, стороною відповідача в ході судового розгляду справи не було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірного житла та їх предметність.

Щодо відсутності підстав застосування строку позовної давності до спірних правовідносин місцевий суд мотивував своє рішення тим, що позивач за первісним позовом, будучи впевненою, що вона є єдиною власницею спірного майна, лише при зверненні до нотаріуса з питання оформлення договору купівлі-продажу дізналася про існування перешкод у здійсненні його відчуження у зв`язку з тим, що вказане майно є майном придбаним у шлюбі, а тому дані обставини і стали підставою її звернення до суду з питання встановлення факту, що майно є її особистою приватною власністю та про визнання права власності на майно, де застосовується термін позовної давності, відлік якого починається з часу порушення права, тобто з часу відмови відповідача за первісним позовом у наданні згоди на продаж майна, а не з питання розподілу спільного майна подружжя, де визначається трьохрічний термін позовної давності, який має відраховуватися з моменту розірвання їхнього шлюбу.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_1 - адвокат Гришко І.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю, а його позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання 1/3 частини спірного будинку спільною сумісною власністю колишнього подружжя та її поділ в рівних частинах - задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання 1/3 частини спірного житлового будинку виключно за її особисті кошті, а суд першої інстанції не врахував ступінь участі кожного з подружжя в набутті майна своїми коштами та працею.

Також, скаржник зазначає про безпідставне залишення місцевим судом без задоволення його вимоги про застосування строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 було пропущено трирічний строк для звернення до суду за захистом свого права, початком перебігу якого є саме момент розірвання їхнього шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. Натомість, 05 листопада 2021 року на адресу Полтавського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Яресько Н.В. надійшли письмові пояснення, в яких остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гришко І.Ю. за безпідставністю, залишивши рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 липня 2021 року без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Гришко І.Ю. та представника ОСОБА_2 - адвоката Яресько Н.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2001 року до 14 вересня 2011 року, який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2011 року (а.с.16 т.1).

Від вказаного шлюбу останні мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17-18 т.1).

13 грудня 2005 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу (ВСК №719359) 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , вартість якої склала 41900 грн. (а.с.9 т.1). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником 1/3 частини вказаного житлового будинку зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.10 т.1).

Вказане нерухоме майно ОСОБА_2 придбала за кошти, отримані від продажу спадкового майна, яке вона отримала відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії АЕК №871067, виданого 27 червня 2002 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою, після смерті її батька - ОСОБА_7 (а.с.6 т.1), а саме: 1/3 частину будинку по АДРЕСА_2 та приватизованої земельної ділянки, розташованої за цією адресою.

Відчуження ОСОБА_2 разом із іншими співвласниками ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) усього вказаного спадкового майна на користь ОСОБА_10 відбулося 02 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій під №4165 (а.с.7). За продаж зазначеного спадкового майна співвласники одержали кошти в сумі 186660 грн., із яких 1/3 частка грошей, а це 62220 грн., належала ОСОБА_2 .

З довідки ПАТ «Комерційний банк «Надра»» від 26 серпня 2020 року вих. №02-4475, виданої на ім`я ОСОБА_2 , 02 грудня 2005 року був відкритий валютний рахунок (а.с.138 т.1), на який було внесено суму коштів в розмірі 12000 доларів США.

13 грудня 2005 року відбулось списання коштів із валютного рахунку у сумі 8500 доларів США, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.139 т.1). За ці кошти і було придбано ОСОБА_2 1/3 частину спірного будинку по АДРЕСА_1 .

Після придбання будинку, враховуючи його незадовільний технічний стан, в ньому був проведений ремонт, що підтверджується стороною позивача, доводячи цей факт довідкою про зняття 19 грудня 2005 року коштів з валютного рахунку ОСОБА_2 в сумі 1000 доларів США і поясненнями свідків з боку відповідача, які приймали участь у виконанні ремонтних робіт.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини, та визнання права власності на майно та одночасно відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності колишнього подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом спростувала належними та допустимими докази презумпцію спільної сумісної власності подружжя на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та довела, що вказаний об`єкт нерухомості належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки був придбаний за рахунок особистих коштів.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 4 статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статті 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Згідно з частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Згідно постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/1520/15-ц належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі сукупності наданих позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 доказів, прийшов до вірного висновку про спростування останньою презумпції спільної сумісної власності подружжя на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність спірного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності саме їй, оскільки придбання цього майна здійснювалося виключно за рахунок її особистих коштів, отриманих від продажу нерухомого спадкового майна.

При цьому, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 під час судового розгляду справи не було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірного житла та їх предметність.

Натомість, твердження апелянта стосовно відсутності у ОСОБА_2 законної можливості для подачі позову про визнання майна особистою власністю, враховуючи сплив строку позовної давності, колегією суддів визнається неспроможним, оскільки підставою для звернення останньої до суду стало саме питання встановлення факту, що майно є її особистою приватною власністю та про визнання права власності на це майно, до якого застосовується термін позовної давності, відлік якого починається з часу порушення права, тобто з часу відмови ОСОБА_1 у наданні згоди на продаж майна, а не з моменту розірвання шлюбу.

Більше того, з часу розірвання шлюбу (з 14 вересня 2011 року) та по сьогоднішній день ОСОБА_2 безперешкодно користується спірним будинком та проживає у ньому разом з доньками, а тому до часу звернення до нотаріуса у 2019 році з питання оформлення договору купівлі-продажу її право на вказане майно і не могло бути порушеним.

Крім того, твердження скаржника щодо не надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання 1/3 частини спірного житлового будинку виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , та не врахування судом першої інстанції ступеню участі кожного з подружжя в набутті майна своїми коштами та працею, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_2 було надано достатню кількість письмових доказів, які містяться в матеріалах справи та дають можливість встановити факт придбання спірного нерухомого майна за її власні кошти.

У свою чергу, ОСОБА_3 не надав достатніх та належних доказів того, що на момент укладання договору купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, а також у період з 2001 року по 2005 рік він отримував заробіток достатній для придбання цього нерухомого майна.

Також твердження апелянта стосовно його визначальної ролі в здійсненні ремонтних робіт спірного нерухомого майна після його придбання спростовується не лише довідкою про зняття коштів з валютного рахунку ОСОБА_2 19 грудня 2005 року в сумі 1000 доларів США, але й поясненнями свідків, які були допитані місцевим судом за його ініціативи.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гришко Інни Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль