Дата документу 19.10.2021
Справа № 937/6793/20
Провадження № 2/937/468/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ігнатов Євген Євгенович до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ігнатова Є.Є.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Фоміної І.П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ігнатов Є.Є., звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що 11.11.2000 року вона, ОСОБА_1 , уклала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_2 . За час сумісного проживання у шлюбі, за спільні кошти, та з метою поліпшення житлових і побутових потреб їхньої сім`ї, на підставі договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005 року, ними було набуто (придбано) спільне майно, а саме двокімнатна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному договорі право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_2 01.10.2020 року сторони розірвали шлюб. Вона була змушена звернутися до суду з позовом про розподіл майна в зв`язку з тим, що в добровільному порядку відповідач по справі відмовляється його поділити, т.я. вважає, що оскільки документи про право власності на майно оформлені на його ім`я, то він являється його власником, і вона не має права, щодо належного володіння та розпорядження зазначеним майном. Згідно висновку про ринкову вартість майна від 10.09.2020 року, загальна ринкова вартість цієї квартири складає 168400гривень. В позасудовому порядку вирішити спір неможливо, оскільки відповідач відмовляється визнавати за нею право власності на спірне майно. Тому позивач просить суд визнати за нею, право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Ігнатов Є.Є. під час надання пояснень підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Згідно наданої відповіді на відзив вважають, що згідно вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той факт, що двокімнатна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя і придбана в інтересах сім`ї, підтверджується не тільки фактом придбання квартири в період шлюбу, а і зазначено у п. 16 договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005 року, згідно якого під час його укладення, відповідачу ОСОБА_3 як Покупцю, роз`яснено, що він має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї. Крім того, згідно останньої правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) зазначено, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Фоміна І.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Згідно наданого відзиву вважають позов незаконним, тому що вказані в ньому доводи не відповідають дійсності та позивачка не надала жодного доказу тим обставинам на які посилається. 20 вересня 2005 року мати відповідача ОСОБА_4 сумісно з ОСОБА_5 , який доводиться їй двоюрідним братом продали у м. Дніпропетровськ квартиру АДРЕСА_2 . Згідно цього Договору купівля-продаж квартири було здійснено за ціною, еквівалентною суми 34000доларів США. Двоюрідний брат матері вів асоціальний образ життя, зловживав спиртними напоями, жебракував. Продаж квартири у м. Дніпропетровськ було здійснено з метою переїзду ОСОБА_5 у ОСОБА_6 . На сімейної раді, за згодою ОСОБА_5 було вирішено, що за гроші від продажу дніпропетровської квартири рідня купує двокімнатну квартиру у м. Мелітополь та оформляє на відповідача ОСОБА_2 саме право приватної власності. Відповідач зі своєю сім`єю, в якій у 2002 році народилася дочка, переїжджає в двокімнатну квартиру, а ОСОБА_5 реєструється та проживає в однокімнатній квартири, яка належить матері відповідача за адресою: АДРЕСА_3 Таким чином, згідно Договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 р.(тобто через 6 днів після отримання грошей від продажу квартири в м. Дніпропетровськ) на ім`я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_4 за ціну еквівалентну 12500доларів США. На час придбання спірного житла відповідач з колишньою дружиною (шлюб з якою був розірваний рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 01.10.2020 року) було 26 та відповідно 25 років. З 2002 по 2005 рік Позивачка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. відповідач уперше почав свою трудову діяльність у 2004 році. Тобто ніяких спільних коштів , тим більше збереження, за які вони могли придбати спільне сумісне майно у них просто не могло бути.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача, та у 2005 році дійсно доглядала за своїм двоюрідним братом ОСОБА_5 . В 2005 році вона та ОСОБА_5 продали квартиру у Дніпрі за 34000доларів США. З цих грошей вона дала сину 12000доларів США на купівлю квартири.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є продавцем спірної квартири. ОСОБА_4 підходила до неї та цікавилася продажем квартири у АДРЕСА_1 . 20.09.2005 року їй мати відповідача віддала 10000 Доларів США. 21.09.2005 року, під час оформлення квартири їй доплатили 2000 Доларів США. Вона не пам`ятає деякі обставини оформлення квартири, оскільки пройшло багато років.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 11.11.2000 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , який на підставі рішення суду Мелітопольського міськрайонного суду №937/5239/20 від 01.10.2020 року розірвано (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.39).

Під час шлюбу та сумісного проживання подружжя ОСОБА_9 , було придбано, на підставі договору купівлі-продажу №8864 від 21.09.2005 року, двокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223200432 від 09.09.2020 року. У вказаному договорі право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_2 (а.с.11-12, 40-41).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Крім того, відповідно до правової позиції зазначеній у Постанові КЦС ВС від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18, згідно з якою, за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19)

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд критично ставиться до заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки відповідач посилався на те, що 20.09.2005 року його мати ОСОБА_4 сумісно з ОСОБА_5 , який доводиться їй двоюрідним братом на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2005 року продали у м. Дніпропетровськ квартиру АДРЕСА_2 , яка належала сторонам по Ѕ частині кожному на підставі: ОСОБА_4 - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2005 року та ОСОБА_5 - свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.09.2005 року (а.с.44-46). Оскільки відповідач ОСОБА_2 стверджував, що отримані гроші мати подарувала йому, щоб за подаровані кошти він купив спірну квартиру, оскільки з моменту одруження в листопаді 2000 року вони вселилися і стали проживати в однокімнатної квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належіть його матері ОСОБА_4 , на підставі Договору купівлі-продажу від 16.02.1999 року (а.с.43). Факт дарування грошей, відповідачем підтверджується показами свідка: ОСОБА_4 ..

Судом встановлено, що з копії Попереднього договору купівлі-продажу від 15.09.2005 року (а.с.44), вбачається, що купівля-продаж квартири було здійснено за ціною, еквівалентною суми 34000 доларів США. Згідно п.5 на підтвердження зобов`язань та виконання Договору Продавці ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) отримали вказану суму в момент укладення попередньої угоди, тобто 15.09.2005 року.

Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В силу ч.2 ст.78 ЦПК України показання свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 від його родини, за які нібито останній купив квартиру АДРЕСА_4 . Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно Договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 р. (тобто через 6 днів після отримання грошей від продажу квартири в м. Дніпропетровськ) на ім`я відповідача ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_4 за ціну еквівалентну 12500доларів США, яка є на даний час спірною.

ОСОБА_2 суду не довів, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, отримані від його родини (матері та двоюрідного дядька), які за шість днів до цього продали іншу квартиру.

Суд критично ставиться до посилань відповідача, оскільки конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири йому особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які він посилався, зокрема, що квартира була придбана за кошти, отримані від його родини. Сам факт продажу квартири родиною відповідача за шість днів до придбання квартири, що є предметом позову у цій справі, не є безумовною підставою для того, аби вважати, що родина відповідача передала йому грошові кошти від продажу квартири із метою придбання ним особистого житла.

Суд критично ставиться до показів свідків, оскільки свідок ОСОБА_4 є заінтересованою особою для вирішення справи на користь свого сина. А свідок ОСОБА_7 не змогла відповісти на питання щодо обставин продажу квартири, оскільки минуло багато часу.

Судом не встановлено, а матеріали справи не містять жодного письмового доказу про передачу грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 від його родини.

Таким чином, твердження ОСОБА_2 про придбання ним квартири за особисті кошти, отримані від родини, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №295/6213/19 (провадження № 61-10830св20).

Посилання відповідача як на підставу спростування позовних вимог позивача на постанови Верховного суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16, № 6-1568цс16, № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р., ухвалу ВССУ від 14.12.2016 у справі № 331/7292/15-ц, та те, що тягар доказування, що спірне майно є об`єктом сумісної спільної власності перенесено Верховним судом України на особу, яка такі вимоги заявляє, та одного факту перебування у шлюби пуд час придбання цього майна є недостатньо, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. З урахуванням зазначеного, доводи відповідача є безпідставними та свідчать про помилкове розуміння відповідачем норм права та релевантної практики Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно ч. 1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, і відповідач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання її за особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним з них, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 258, 263-265, 273, 294, 315, 317 ЦПК України, ст.355-372 ЦК України, ст.60-74 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Ігнатов Євген Євгенович до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_2 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає: АДРЕСА_5 , право власності на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко