Справа № 462/3161/20 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2465/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м.Львів

Справа № 462/3161/20
Провадження № 22ц/811/2465/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства «Шипшина» на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 11 травня 2021 року у складі судді Гедз Б.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ПП «Шипшина» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

3 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що з 1 березня 2019 року він (позивач) працював у ПП «Шипшина» на посаді продавця-консультанта. 30 жовтня 2019 року його призвано на військову службу у Збройних силах України. Зазначає, що 31 жовтня 2019 року він (позивач) направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 м. Львова. Вказує, що згідно повідомлення Військового комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова, його (позивача) викликано до військкомату 30 жовтня 2019 року для уточнення даних та проходження медичного огляду, про що він повідомив адміністрацію відповідача за допомогою мобільного додатку Viber, що підтверджується скріншотами такої переписки. Стверджує, що 31 жовтня 2019 року на підставі наказу командира 354 навчального механізованого полку (по особовому складу) № 107-рс, з ним (позивачем) укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31 жовтня 2019 року № 252, його (позивача) зараховано до списків особового складу цієї військової частини на всі види забезпечення. В березні 2020 року він ( ОСОБА_2 ) в телефонному режимі звернувся до бухгалтерії відповідача щоб з`ясувати причину невиплати йому середнього заробітку, де йому повідомили, що він звільнений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: за прогул без поважних причин. Зазначає, що дату звільнення повідомлено не було. Із записом про звільнення в трудовій книжці, а також наказом про звільнення він (позивач) ознайомився 13 травня 2020 року, коли на його письмову вимогу відповідач надіслав засобами поштового зв`язку оригінал трудової книжки та витяг з наказу про звільнення. Згідно цього наказу його звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 7 листопада 2019 року, виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної основної щорічної відпустки та заробітну плату по 29 жовтня 2019 року включно. Вважає, що його незаконно звільнено із займаної посади, оскільки жодних перевірок його відсутності на робочому місці відповідачем проведено не було, також не було відібрано у нього (позивача) письмових пояснень. Вважає, що його повідомлення про відсутність на робочому місці у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом відповідачем проігноровано. Посилається на вимоги КЗпП України, відповідно до яких не допускається звільнення працівника із займаної посади, який прийнятий на військову службу за контрактом, та збереження трудових гарантій такому працівнику. Вважає звільнення незаконним, оскільки на нього (позивача) поширюються гарантії щодо збереження місця праці. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ПП «Шипшина» від 7 листопада 2019 року № 100-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Поновлено позивача на посаді продавця-консультанта у ПП «Шипшина» з 7 листопада 2019 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2019 року по 11 травня 2021 року у розмірі 71 349,96 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржує відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що позивач не повідомляв відповідача про наміри вступати на військову службу. 29 жовтня 2019 року позивач відпрацював робочий день. Стверджує, що представник відповідача кілька днів намагався у телефонному режимі з`ясувати у до ОСОБА_2 щодо його повідомлення у мобільному додатку Viber, дізнатися детальну інформацію, зажадати пояснення, проте позивач не відповідав на телефонні дзвінки та жодним чином не йшов на контакт. Вважає, що позивач завчасно повинен був повідомити відповідача про вступ на військову службу. Відтак, 30, 31 жовтня, 1-7 листопада 2019 року керуючий магазином ОСОБА_3 написав доповідні записки про відсутність позивача на роботі та відсутність будь-якого повідомлення про причини неявки на роботу, про що було складено акти за прогули на роботі, що зафіксовано в табелі обліку робочого часу. Відповідач намагався письмово повідомити позивача про те, що його буде звільнено за неявку на роботі і ненадання належних пояснень щодо причин неявки шляхом направлення на його адресу рекомендованих листів, які поверталися, що свідчить про свідоме неотримування поштової кореспонденції позивачем. Стверджує, що ОСОБА_2 звільнено за прогул, оскільки він жодним чином не виходив на контакт та не надав пояснення відповідачу, на виконання вимог ст. 149 КЗпП України. Вважає, що повідомлення через мобільний додаток Viber не є належним доказом та не підтверджує поважності причин прогулів. Зазначає, що позивач не відразу вступив на військову службу, оскільки між викликом про проходження медичної комісії і підписанням контракту на проходження військової служби був тиждень, що давало змогу позивачу з`явитися на робочому місці і надати пояснення. Поведінку позивача розцінює як недобросовісну. Вважає, що позивач звільнений з роботи на законних підставах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості. Тобто не можна притягнути до дисциплінарної відповідальності працівника, доки не доведена роботодавцем його вина і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість (за ст.138 КЗпП України саме роботодавець має обов`язок довести вину працівника).

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 1 березня 2019 року працював у Приватному підприємстві «Шипшина» на посаді продавця-консультанта.

30 жовтня 2019 року позивача призвано на військову службу у Збройних силах України. 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 був направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 м. Львова.

З повідомлення Війського комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова вбачається, що 30 жовтня 2019 року у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язаний ОСОБА_2 отримав повідомлення про необхідність прибути до військкомату для уточнення даних та проходження медичного огляду. Про це він (позивач) повідомив відповідача за допомогою мобільного додатку Viber. Даний факт підтверджено скріншотами переписки, що знаходиться у матеріалах справи (а.с.6-8).

31 жовтня 2019 року на підставі наказу командира 354 навчального механізованого полку (по особовому складу) № 107-рс з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки (з 31 жовтня 2019 року до 31 жовтня 2022 року).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31 жовтня 2019 року № 252, позивача зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини.

Наказом №100-К від 7 листопада 2019 року позивача звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 7 листопада 2019 року, виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної основної щорічної відпустки та заробітну плату по 29 жовтня 2019 року включно.

Наказами директора ПП «Шипшина» № 97-а від 30 жовтня 2019 року та № 100-а від 7 листопада 2019 року призначено комісію для встановлення факту відсутності працівника ОСОБА_2 на роботі і складення акту.

Підставою для видачі наказу про звільнення були доповідні записки керуючого магазином ПП «Шипшина» ОСОБА_4 від 30 - 31 жовтня, 1-7 листопада 2019 року про те, що ОСОБА_2 не вийшов на роботу і не надав жодних підтверджуючих документів про причину своєї відсутності та акти № 30/10/19 від 30 жовтня 2019 року, № 07/11/19 від 7 листопада 2019 року про відсутність позивача на робочому місці протягом семи робочих днів.

В табелях обліку використання робочого часу зафіксовано відсутність позивача на роботі з 30 жовтня по 7 листопада 2019 року.

7 листопада 2019 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 направлено повідомлення про звільнення у зв`язку з прогулом без поважних причин. 13 грудня 2019 року позивачу направлено повідомлення про необхідність отримати трудову книжку. Належні докази вручення позивачу такої кореспонденції відсутні.

Разом з тим є встановленим, що засобами телефонного зв`язку позивач інформував свого безпосереднього керівника (керуючого магазином) про причину відсутності його на роботі, направив фотокопію повідомлення про виклик до військового комісаріату, отримав відповідь на ці свої повідомлення.

Позивач проходить військову службу у зоні проведення антитерористичної операції.

Із записом про звільнення в трудовій книжці, а також наказом про звільнення позивач ознайомився 13 травня 2020 року, оскільки на його письмову вимогу відповідач надіслав засобами поштового зв`язку оригінал трудової книжки та витяг з наказу про звільнення.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у визначений ст. 233 КЗпП України місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Згідно із п. 3 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої ст. 119 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно із постановою Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що повідомлення ОСОБА_2 , надіслане керуючому магазином за допомогою мобільного додатку Viber, у якому позивач повідомив про поважність причин відсутності на роботі 30 жовтня 2019 року, є належним та допустимим доказом. Позивач, на підтвердження цього також направив повідомлення Війського комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова про виклик до військкомату 30 жовтня 2019 року для уточнення даних та проходження медичного огляду, що підтверджується скріншотами такої переписки. Відповідач цього факту не заперечив.

З урахуванням того, що 24 липня 2020 року директор ПП «Шипшина» ОСОБА_5 звернувся до начальника штабу Військової частини НОМЕР_1 про надання інформації щодо ОСОБА_2 , після подання ОСОБА_2 позовної заяви до суду 3 червня 2020 року та відкриття провадження у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що це є підтвердженням факту формального та неналежного з`ясування комісією відповідача причин відсутності працівника ОСОБА_2 на роботі.

Згідно із ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Закон України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України № 303 «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

З 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

У постанові від 4 лютого 2019 року по справі № 426/11 214/17 Верховний Суд зазначив, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивача звільнено з посади продавця-консультанта ПП «Шипшина» незаконно, оскільки він був відсутній на роботі з 30 жовтня по 7 листопада 2019 року з поважних причин, так як був прийнятий на військову службу за контрактом і на нього поширюються гарантії щодо збереження місця праці.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 із наступними змінами (далі- Порядок).

Пунктом 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (дню звільнення працівника з роботи).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Виплаті підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з урахуванням податків та обов`язкових платежів, що відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 5 серпня 2020 року (справа № 817/893/17). Верховний Суд зауважив, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також повинні відраховуватись податки і збори.

З довідки про доходи від 6 травня 2020 року вбачається, що з березня 2019 року по листопад 2019 року, ОСОБА_2 - продавцю-консультанту ПП «Шипшина» нараховано 35 724,41 грн., з яких за останні два місяці, що передували звільненню, зокрема, за вересень 2019 року - 4200 грн., за жовтень 2019 року - 3831, 57 грн.

З урахуванням того, що середньоденний заробіток позивача становить 186,78 грн., а вимушений прогул складає 382 робочі дні (з 30 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 71 349,96 грн. середнього заробітку плати за час вимушеного прогулу.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.141, 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Шипшина» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 2 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді