441/1690/20 2/441/140/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.10.2021 Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Малахової - Онуфер А.М.

з участю секретаря судового засідання Гавриляк І.В.

позивачки ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення особи як такої, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування квартирою, мотивуючи в основному тим, що ОСОБА_5 , як власник квартири, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №149 від 14.03.2017, не має змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися власністю, оскільки відповідачка, яка втратила право проживання у квартирі, добровільно виселитись відмовляється. Просила позов задовольнити.

Позивачка в суді вимоги підтримала з мотивів наведених у заяві, окрім цього пояснила, що у 2009 році ОСОБА_7 , як опікунка дитини, позбавленої батьківського піклування, прописала у квартиру АДРЕСА_1 на той час малолітню внучку ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_7 квартира перейшла у спадок ОСОБА_8 , а з 2017 року власником квартири в порядку спадкування за законом є неповнолітній син ОСОБА_5 . При цьому, після смерті ОСОБА_7 , з 2010 року, за згодою, обов`язки опікуна неповнолітньої ОСОБА_6 виконувала вона. У 2016 році відповідачка зверталась в суд із позовом про захист права на користування житлом, за наслідками вирішення спору, судом було затверджено мирову угоду на підставі взаємних поступок з відповідними умовами. У березні 2017 року вона дозволила ОСОБА_6 з новонародженою дитиною та чоловіком вселитись у спірне житло. Вважає, що відповідачка порушила умови мирової угоди, у квартирі проживає не сама, сплачує лише свою частину комунальних послуг. Вона проживає з неповнолітнім сином ОСОБА_5 на АДРЕСА_2 , до квартири у якій проживає відповідачка має вільний доступ, остання перешкод у користуванні житлом не чинила і не чинить. Зазначає, що змінилися обставини, оскільки відповідачка досягла повноліття, створила сім`ю, комунальні послуги якими по суті сама користується, оплачувати в повному обсязі відмовляється. Спору з приводу реєстрації місця проживання ОСОБА_6 не виникало, до правоохоронних органів про виселення, вона не зверталась.

Представник позивачки ОСОБА_2 висловився на підтримку позиції довірительки, окрім цього пояснив, що ОСОБА_5 , як власник майна, має право на захист свого порушеного права, що відповідачка ОСОБА_6 згідно з умовами мирової угоди затвердженої Городоцьким районним судом Львівської області, отримала сервітутне право на користування квартирою, по суті сама змінила умови угоди, досягла повноліття, народила дитину, у 2017 році без згоди власника вселилась та проживає у квартирі, що сам факт проживання відповідачки у квартирі, є перешкодою та порушує право власника на розпорядження своїм майном. Зазначає, що позивачу виповнилося 14 років і він вправі самостійно визначати своє місце проживання, з відповідачкою разом у квартирі не проживають, спільного господарства не ведуть, між ними відсутні будь які взаємні обов`язки, інше. Вважає, що мирова угода затверджена у 2016 році Городоцьким районним судом Львівської області є за своєю суттю сервітутним правом відповідачки на тимчасове проживання в означеній квартирі. Просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_6 позов заперечила, пояснила, що у 2009 році ОСОБА_7 , будучи опікуном, зареєструвала її у належній на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , згодом опікуном стала ОСОБА_1 , що у 2016 році позивачка чинила їй перешкоди у користуванні квартирою у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду з відповідним позовом, за наслідками розгляду справи, судом було затверджено мирову угоду. У березні 2017 року з дозволу позивачки вона вселилась у квартиру разом з новонародженою дитиною та чоловіком, проживає та оплачує комунальні послуги згідно умов мирової угоди. Позивачка неодноразово навідувалась у квартиру, жодних перешкод власнику у користуванні квартирою вона не чинить.

Представник ОСОБА_4 просить у позові відмовити за безпідставністю вимог, зазначив, що мирова угода не є сервітутним правом, як про це зазначає представник позивачки, а документом, який підтверджує право відповідачки на проживання у квартирі.

Представник Служби у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області Магерус Є.М. в суді 13.07.2021 позов заперечила мотивуючи тим, що у 2009 році ОСОБА_7 сама звернулась із заявою про призначення її опікуном над ОСОБА_6 , із власної волі прописала внучку у належній на праві приватної власності квартирі, що виселення відповідачки з квартири буде порушенням права особи, яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Заслухавши сторони, представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у позові.

Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку(квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 162 цього ж Кодексу плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Із пояснень сторін в суді, із матеріалів справи і зокрема реєстраційного посвідчення Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації №200441 убачається, що власником квартири АДРЕСА_1 з 10.05.2001 значилась ОСОБА_7 , яка будучи з 09.02.2009 опікуном малолітньої внучки ОСОБА_6 - дитини, позбавленої батьківського піклування, зареєструвала останню у належній їй на праві власності квартирі (а.с. 70).

Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №4622-2, копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають, місцем постійного зареєстрованого проживання відповідачки ОСОБА_6 з 02.06.2009 значиться АДРЕСА_3 (а.с. 12, 13, 52).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті останньої спадщину прийняв її син ОСОБА_8 .

Із копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 від 26.06.2009 видно, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_8 шлюб між якими розірвано у 2009 році (а.с. 7, 127 зворот).

Із змісту Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації №292 від 06.05.2010 убачається, що після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_9 призначено опікуном над малолітньою племінницею ОСОБА_6 , 1998р.н., як дитиною, позбавленою батьківського піклування, позивачку, як опікуна зобов`язано забезпечити належний рівень виховання та утримання малолітньої, а також захист прав та інтересів дитини (а.с. 71).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

За заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №19/2016, а 14.03.2017 нотаріусом видано Свідоцтво про право на спадщину за законом НМА 707347 із змісту якого убачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та кухні, житловою площею 32, 9 кв. м., загальна площа 57,1 кв. м. (а.с. 9).

Із пояснень позивачки в суді, із копії довідки про реєстрацію місця проживання відділу державної реєстрації та надання адміністративних послуг, із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності убачається, що ОСОБА_5 проживає з матір`ю ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 , у належній йому на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований з 19.03.2013 (а.с. 10 зворот, 44).

Позивачка просить виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1 , як таку, що втратила право користування квартирою, мотивуючи в основному тим, що ОСОБА_6 досягла повноліття, створила сім`ю, комунальні послуги оплачувати в повному обсязі відмовляється, порушила умови затвердженої судом мирової угоди.

Із матеріалів справи і зокрема змісту ухвали Городоцького районного суду Львівської області убачається, що ОСОБА_6 у квітні 2016 зверталась в суд із позовом до ОСОБА_1 про захист права на користування квартирою на АДРЕСА_3 . 20.07.2016, за наслідками розгляду справи, судом прийнято рішення про закриття провадження у справі в зв`язку з примиренням. Відповідно до умов затвердженої судом мирової угоди, сторони дійшли згоди, що ОСОБА_6 має право на користування житлом у вказаній квартирі і таке право ОСОБА_1 не заперечується, обов`язок по оплаті нарахованих комунальних послуг сторони несуть порівну, також сторони домовились про проживання ОСОБА_6 у кімнаті більшої площі, кімната меншої площі залишається у користуванні ОСОБА_1 , всі нежитлові приміщення залишаються у спільному користуванні, остання, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 має безперешкодне право доступу до означеної квартири у будь який час та право проживання у такій разом із сином (а.с. 66-68).

ОСОБА_6 заперечуючи позов зазначила, що реєстрація місця її проживання у квартирі проведена згідно з вимогами чинного законодавства, жодних перешкод власнику у користуванні квартирою не чинить, комунальні послуги оплачує згідно умов визначених у мировій угоді затвердженій судом (а.с. 53 - 61).

Про те, що ОСОБА_6 вселилась у квартиру з дитиною та чоловіком з дозволу ОСОБА_1 , оплачує свою частку комунальних послуг, перешкод у користуванні житлом власнику квартири в т.ч. і його законному представнику не чинить, ствердила в суді й сама позивачка.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Ураховуючи, що реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_6 проведена згідно з вимогами чинного законодавства, зареєстровані за вказаною адресою особи мають родинні стосунки між собою до цього часу, на час переходу права власності від ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та відповідно до неповнолітнього ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_6 будучи неповнолітньою проживала з 2010 року з опікуном на АДРЕСА_2 та залишалась зареєстрованою у квартирі, а з березня 2017 року з дозволу ОСОБА_1 вселилась та постійно проживає у квартирі, і її право на проживання і користування спірним майном не оспорювалось, відповідачка оплачує свою частину комунальних послуг, іншого постійного житла не має, перешкод у користуванні ОСОБА_5 його власністю не чинить, суд підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування квартирою, з мотивів наведених у заяві та позивачкою і представником в суді, не убачає.

Покликання представника ОСОБА_2 про те, що мирова угода затверджена 20.07.2016 Городоцьким районним судом Львівської області у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про захист права на користування квартирою втратила свою чинність і по своїй суті є сервітутом, який надавав відповідачці право обмеженого, тимчасового проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що відповідно є підставою для застосування до спірних відносин положень цивільного закону, який регулює право користування чужим майном, що ОСОБА_6 має можливість проживати та користуватись житлом інших родичів, остання досягнувши повноліття та уклавши шлюб, втратила право на проживання у квартирі, інше, суд з огляду на досліджені та вище наведені докази в їх сукупності, оцінює як такі, що не ґрунтуються на нормах закону.

Керуючись ст. ст. 4, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

у позові ОСОБА_1 (прож. АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 (прож. АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) до ОСОБА_6 (прож. АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_5 ), третя особа Служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області (місцезнаходження вул. Винниченка, 18 м. Львів) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування такою квартирою - в і д м о в и т и.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 19.11.2021.

Су д д я А.М. Малахова - Онуфер