ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1215/20 Номер провадження 22-ц/814/1204/21Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначив, що 19 лютого 2010 року він придбав у ОСОБА_2 автомобіль марки «Volkswagen LT 28» 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . На підтвердження договору купівлі-продажу ОСОБА_2 оформив нотаріальну довіреність на нього та його батька ОСОБА_3 , якою уповноважив їх користуватись та розпоряджатись належним відповідачу спірним автомобілем, за що він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 28 000 грн., а відповідач передав йому ключі від спірного автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію. З 19 лютого 2010 року він по даний час постійно користується та розпоряджається спірним автомобілем. Відповідач відмовився здійснювати дії, пов`язані з перереєстрацією автомобіля без пояснення причин. Строк дії довіреності закінчився, тому самостійно він не може перереєструвати автомобіль за собою. У зв`язку з наведеним просив суд визнати за ним право власності на вказаний легковий автомобіль за набувальною давністю.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким задовольнити позов. Вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини, зміст яких полягав у передачі права власності на спірний автомобіль. Строк договору припинився у лютому 2014 року, тобто більше п`яти років тому, що зумовлює право на визнання права власності за набувальною давністю на підставі ч. 4 ст. 344 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задовлення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що автомобіль марки «Volkswagen LT 28» 1989 року випуску, шасі (рама, кузов) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Лохвицьким МРЕВ 14 січня 2003 року.

19 лютого 2010 року ОСОБА_2 була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Заєць Н.М., якою він уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , кожен з яких діє незалежно один від одного, розпоряджатися (продати), експлуатувати (керувати), користуватися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого МРЕВ м. Лохвиця 14.01.2003 року автомобілем марки «Volkswagen LT 28» 1989 року випуску, шасі (рама,кузов) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Для чого представнику надається право представляти його інтереси в органах Державтоінспекції МВС України, органах нотаріату, в інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форми власності, перед суб`єктами господарювання, які здійснюють комісійну торгівлю транспортними засобами і номерними агрегатами, перед страховиками, перед суб`єктами господарювання, що є виконавцями технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, з усіх без винятку питань пов`язаних з експлуатацією, відчуженням (продажем) автомобіля, його переобладнанням (зміна типу і моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова, інших деталей), ремонтом, проходженням державного технічного огляду, визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, при необхідності зняти автомобіль з обліку, ставити автомобіль на облік, одержати транзитні номери подавати та одержувати необхідні довідки та документи включаючи заяви, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, дублікат реєстраційного документа у випадку його втрати, номерні знаки, укладати від його імені договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження (продажу) та користування автомобілем, визначаючи у відповідних договорах на власний розсуд ціну та інші умови, одержувати належні йому за цими договорами грошові суми та інше. Вказана довіреність дійсна до 19 лютого 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Пунктом 66 Постанови Великої Палати Верховного суду від 14 травня 2019 року (Справа № 910/17274/17) визначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Так, у межах даної справи, судом першої інстанції було встановлено, що набувши право користуванням транспортним засобом на підставі довіреності, позивач достеменно знав, що вказане майно належить на праві власності іншій особі - ОСОБА_2 , тобто він не є добросовісним набувачем майна, що унеможливлює набуття ним права власності на транспортний засіб за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Також безпідставним є посилання скаржника на набуття позивачем прав власності на майно за ч. 3 ст. 344 ЦК України, згідно якої якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Встановлено, що 19 лютого 2010 року ОСОБА_2 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розпоряджатися (продати), експлуатувати (керувати), користуватися належним йому на автомобілем марки «Volkswagen LT 28» 1989 року д.н.з. НОМЕР_2 , яка була дійсна до 19 лютого 2014 року.

Позивач вважає факт, що довіреність була чинна до 19 лютого 2014 року, а він продовжував користуватися транспортним засобом протягом п`яти років після закінчення строку договору - є підставою для визнання за ним права власності за набувуальною давністю.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-688цс15 зроблено висновок, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги, оскільки довіреність на керування транспортним засобом, за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу, а тому положення ч. 3 ст. 344 ЦК України не підлягають застосування до виниклих правовідносин.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Т.О. Кривчун

О. В. Чумак