Головуючий суду 1 інстанції - Чалий А.В.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 942/696/20
Провадження № 22-ц/810/792/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.

за участю секретаря: Вовчанської ВС.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Чалого А.В.

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2019 року. З кінця жовтня шлюбні відносини припинено і відповідач мешкає окремо. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на утриманні позивачки.

Добровільно відповідач не сплачує аліменти. 20 листопада 2019 року позивачка зверталася до Новопсковського районного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки, однак у видачі судового наказу було відмовлено, оскільки відповідач після закінчення навчання вибув без зняття з місця реєстрації. Позивачка зазначила про те, що вона намагалася вживати заходів щодо одержання від відповідача аліментів, але відповідач відмовляється як надавати кошти, так і надати адресу свого місця проживання (перебування).

У зв`язку з викладеним, позивачка просила суд стягнути на свою користь з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 листопада 2019 року та до повноліття дитини.

Заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги позивачки задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2020 року до повноліття дитини.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні аліментів за період з 20 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги позивача в цій частині задовольнити та вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи. У позовній заяві позивачкою було зазначено, що 20 листопада 2019 року вона зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача. Суд не звернув увагу на те, що у видачі судового наказу було відмовлено не з тієї причини, що у неї не було підстав до звернення, а оскільки відповідач після закінчення навчання вибув без зняття з місця реєстрації і не вдалося визначити його фактичне місце проживання. Вибуття з місця проживання відповідача є доказом ухилення його від сплати аліментів.

З метою встановлення всіх обставин справи, суд повинен був визнати явку сторін обов`язковою.

Суд залишив поза увагою те, що позивачка намагалася дізнатися місце перебування відповідача під час телефонних розмов, єдиного шляху зв`язку з відповідачем, але він відмовився говорити своє фактичне місце проживання.

З наданого листування видно, що скаржниця намагалася отримати від відповідача аліменти, але він обіцяв сплатити їх добровільно.

На вмовляння позивачки їй сплачено грошову допомогу 19 грудня 2019 року у розмірі 1005 грн, що підтверджується випискою з «ПриватБанк». Вказані докази підтверджують, що позивачкою вживалися заходи для отримання від відповідача аліментів, але він ухилявся від сплати.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про місце та час судового засідання повідомлена належним чином.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з 20 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментім на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.06.2020 року до повноліття дитини не оскаржується учасниками справи, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з 20 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивачки в частині стягнення аліментів за минулий час з 20 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що вона приймала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вони не були одержані саме у результаті ухилення відповідача від їх сплати.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Частиною другої статті 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), яка проживає з позивачкою.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не надає необхідних для дитини коштів.

З позовом до суду про стягнення аліментів позивачка звернулася 10 червня 2020 року.

20 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 20 грудня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу.

Як вбачається із позовної заяви, матеріально-правова вимога про стягнення аліментів за минулий час, в порядку ст. 191 СК України, позивачкою не обґрунтована, нею не зазначено на обставини, які б вказували, що відповідач має обов`язок сплачувати аліменти за минулий час та не зазначено на докази, які б підтверджували таку вимогу.

Таким чином, колегія суддів вважає, висновок суду про відмову у задоволені вимог позивачки про стягнення аліментів з 20 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року правильний.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд позбавив її можливості подати суду додаткові докази не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Враховуючи обставини, викладені в апеляційній скарзі, для всебічного і повного з`ясування обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне прийняти докази, які надані ОСОБА_1 до апеляційної скарги, а саме: виписку з Приватбанку та роздруківку частини листування позивачки з відповідачем.

З наданої виписки по картці рахунку Приватбанку вбачається, що на картковий рахунок позивачки 19 грудня 2019 року ОСОБА_2 було перераховано грошові кошти у сумі 1005, 03 грн. Однак в даній виписці відсутні посилання, що перерахована сума є саме аліментами.

Із роздруківки частини листування не вбачається, що позивачка намагалася отримати аліменти від відповідача, із листування вбачається лише те, що мова йшла про «якісь» грошові кошти. Надана роздруківка не містить вимоги позивачки про сплату аліментів та не може бути належним доказом того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування в оскаржуваній частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору, то судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року в оскаржуваній частинізалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 13 січня 2021 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов