Справа № 459/2317/20 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я.
Провадження № 22-ц/811/1812/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 лютого 2021 року в складі судді Отчак Н.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», з участю третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса,-

встановив:

У серпні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», з участю третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса.

Вимоги обгрунтовувала тим, що між сторонами було укладено кредитну угоду №E/V404 про надання споживчого кредиту, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 47000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 31.03.2013.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою, 02.04.2008 сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого позивачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 65,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачці на праві власності на підставі договору дарування.

Через складне фінансове становище позивачка не могла повернути кредитні кошти, тому виникла заборгованість, відповідно останній платіж був здійснений 06.08.2009, після вказаної дати платежів не здійснювала. У зв`язку із наявною заборгованістю, 07.12.2009 банк звернувся до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09.11.2010, справа № 2-600/10 позовну заяву банку задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки на суму 468326,40 грн. 40 коп (42996,39 доларів США, відсотки -10513,40 доларів США, пеня - 2949,09 доларів США, штраф - 2854, 21 доларів США). У встановлений законом термін рішення суду не було пред`явлено до виконання, тому банк вирішив два рази звернутись до нотаріуса та отримати виконавчі написи.

Зазначив, що з виконавчої служби вони дізнались про те, що відносно позивача приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис від 08.12.2017 про стягнення заборгованості по вказаному вище кредитному договору, сума якої становить 121119, 94 доларів США, я яких: заборгованість за тілом кредиту 42 996,39 дол. США; заборгованість за відсотками - 51 125,13 дол. США; заборгованість за пенею за період з 22.04.2016 по 02.08.2017 - 17 998, 42 дол. США.

Поряд з цим, звернувшись до суду 07.12.2009 з вказаним вище позовом, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, тому використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, відтак після 07.12.2009 нарахування відсотків є незаконними, відповідач про це знав, однак ввів в обману нотаріуса.

Крім цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2010 з позивачки достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором. Таким чином вважає, що відповідач звернувся до нотаріуса поза межами трьох років, вимоги за якими був виданий виконавчий напис ґрунтуються на заборгованості, яка виникла більше ніж протягом 3 років до дня видачі виконавчого напису, що також вказує на протиправність цього виконавчого напису та відсутність безспірності заборгованості. Звертає увагу на те, що жодних повідомлень перед вчиненням виконавчого напису не отримувала.

Просила визнати виконавчий напис від 08.12.2017 № 23799, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про звернення стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , таким, що не підлягає виконанню.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», з участю третьої особи на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса задоволено.

Визнано виконавчий напис від 08.12.2017 року № 23799, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором № E/V404 від 31.03.2008 р. в сумі 112 119, 94 доларів США, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_2 840,80 грн. судового збору та 6 500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з таким не погоджується, вважає ухвалениме з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кошти на умовах, передбачених у такому, при цьому позичальник неналежним чином виконувала договір, що призвело до утворення заборгованості, тому банк був змушений звернутися до нотаріуса за захистом своїх прав.

Покликається на те, що у справах щодо оскарження виконавчого напису боржник може оскаржити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, однак як вбачається з позовної заяви, жодних розрахунків або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком, позивачка не надала.

При цьому, той факт, що позивачка не спростовує наявність заборгованості вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, покликається на перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який визначений постановою Кабанету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 у відповідній редакції та зазначає, що банком надані всі необхідні документи, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість.

Звертає увагу на судову практику у зазначеній категорії справ.

Зазначає, що позивачка не спростувала, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення.

Вважає, що договір чинний по даний час, оскільки договір належно не виконаний позивачкою, відтак виконавчий напис є правомірним, а висновок суду в цій частині безпідставним.

Непогоджується із стягнутими судом витратами на правову допомогу, зазначає, що банк не отримував будь якого доказу щодо відповідних витрат, зокрема акту виконаних робіт, квитанції про оплату таких. В порушення приписів ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення витрат на правову допомогу позивачка не подала детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Звертає увагу на необхідність дотримання критерію співмірності витрат на правову допомогу до складності справи, часом затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову.

Зазначає про судові рішення Європейського суду з прав людини в цьому контексті.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

21.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на скаргу. Одночасно звернувся із заявою про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. за участь в суді апеляційної інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, ппояснення представника позивачки пащука А.І. на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що збільшення розміру заборгованості відбулося у зв`язку з нарахуванням АТ КБ «Приват Банк» процентів та пені за користування кредитними коштами після ухвалення рішення суду про дострокове стягнення кредиту, відтак нарахована банком заборгованість не є безспірною, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Зокрема, суд врахував преюдиційний характер рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09.11.2010 у справі № 2-600/10 та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2010.

Суд також зазначив, що приватний нотаріус не врахував вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат», в якій зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Задовольнивши позовні вимоги повністю, суд стягнув витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн., які понесені позивачкою та сплачений нею судовий збір.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що 31.03.2008 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № Е/V404 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 47000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 31.03.2013 (а.с. 26).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 02.04.2008, згідно якого в іпотеку надано нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 65,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 (а.с. 22).

Зазначені обставини також підтверджується і судовими рішеннями, які ухвалені з приводу правовідносин між сторонами.

Так, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада 2010 року у справі № 2-600/10 задоволено частково позов ПАТ КБ «Приват Банк», в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № Е/V404 від 31.03.2008 року в розмірі 468326 грн. 40 коп. - звернуто стягнення на предмет іпотеки : будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приват Банк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «Приват Банк» 1708 ( одну тисячу сімсот вісім) грн. 50 коп. сплаченого державного мита та 120 (сто двадцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а.с. 18-20).

Крім цього, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №E/V404 від 31.03.2008 року 395688,71 грн.

Стягнуто солідарно з ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № E/V404 від 31.03.2008 року 200 грн. та у рахунок повернення судових витрат 120 грн., а разом 320 грн.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 49-51).

Рішення набрало законної сили 19.10.2010.

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу частин 1, 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що звернувшись з позовом у 2009 році про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, використав своє право на дострокове повернення усієї суми кредиту та процентів, відтак після 07.12.2009 нарахування відсотків є незаконними, про що відповідачу було відомо, однак він ввів в оману нотаріуса. Крім цього, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2010 з неї достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором, вважає, що відповідач звернувся до нотаріуса поза межами трьох років, тобто виконавчий напис ґрунтується на заборгованості, яка виникла більше ніж протягом 3 років до дня видачі виконавчого напису. Звертає увагу на відсутність безспірності заборгованості, повідомлень перед вчиненням виконавчого напису та неотримання копії виконавчого напису чи претензії.

Заперечуючи вимоги позивачки, сторона відповідача зазначає, що банк надав усі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, виконавчий напис вчинений відповідно до вимог закону, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього закону), серед яких Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (надалі по тексту Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Тому вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Так, враховуючи положення статей 15, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Натомість, сама по собі незгода боржника з розміром заборгованості та її розрахунком не є підставою для визнання заборгованості спірною, оскільки спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку.

Згідно із наявним у матеріалах справи спірним виконавчим написом, такий вчинено 08.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 23799 про стягнення з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 112 119, 94 доларів США (за курсом 25,85 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2017 р. складає 2 898 300, 45 грн.) боргу за кредитним договором № E/V404 від 31.03.2008 р.

Із змісту виконавчого напису слідує, що сума стягнення включає: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 42 996,39 доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 51 125,13 доларів США; заборгованість з пені за період з 22.04.2016 р. по 02.08.2017 р. у розмірі 17 998, 42 доларів США.

У виконавчому написі зазначено, що строк за який провадиться стягнення 3411 днів, а саме з 31.03.2008 по 02.08.2017 (а.с. 102).

Зазначений виконавчий напис був наданий приватним нотаріусом на виконання вимог ухвали суду, до такого також долучені копії документів на підставі яких такий був вчинений.

Зокрема, приватний нотаріус надав суду копії заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 10.08.2017 про вчинення виконавчого напису, кредитної угоди, розрахунку заборгованості, офіційний курс гривні до іноземної валюти, письмову вимогу про усунення порушень та список згрупованих поштових відправлень (а.с. 103-112).

На підставі спірного виконавчого напису, 15.03.2018 державний виконавець Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55979684, з примусового виконання такого (а.с. 17).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що вчиняючи оспорюваний виконавчий напис, приватний нотаріус помилково виходив лише з того, що безпірність заборгованості, про стягнення якої просив банк, підтверджують документи, передбачені Переліком, при цьому таке спростовується наявними матеріалами справи.

Зокрема, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Так, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц.

Як зазначалося вище, з виконавчого напису, який оспорює позивач вбачається, що стягнення заборгованості проводиться за період з з 31.03.2008 по 02.08.2017.

Разом з цим, за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2010, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № E/V404 від 31.03.2008 395 688,71 грн.

Іншими словами з боржника ОСОБА_2 достроково стягнуто тіло кредиту та відсотки на момент подачі вимоги про дострокове повернення боргу.

В свою чергу, за виконавчим написом, який позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню стягнуто заборгованість за відсотками, які кредитор нарахував починаючи з 2008 року по 02 серпня 2017 року в сумі 51125,13 дол. США.

Наведене дає підстави для висновку про те, що виконавчий напис вчинено на погашення заборгованості, яка не є безспірною, оскільки кредитор продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом після реалізації свого права на дострокове стягнення цього кредиту.

Відсутність права нараховувати відсотки за період після реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення кредиту підтверджена Постановою Великої Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що після визначеного договору строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявні матеріали справи підтверджують доводи заявника, що виконавчий напис було вчинено, щодо стягнення заборгованості, яку не можна вважати безспірною, оскільки з виконавчого напису слідує, що заборгованість за відсотками стягнута за період, за який право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося.

Жодних доказів, які б доводили, що заборгованість за відсотками, яка стягнута виконавчим написом, нарахована відповідно до умов договору та в межах строку його дії чи закону, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідач не надав.

Враховуючи наведене, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом із порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та пункту 284 Інструкції, оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неправильність висновку суду щодо можливості вчинення нотаріусом виконавчого напису лише в межах не більше трирічного строку з дня виникнення у кредитора права вимоги, то такі не можуть бути враховані, оскільки суперечать закону та обставинам справи.

Так, ЗУ «Про нотаріат» і Порядок, затверджений наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5, прямо передбачають загальний трирічний строк (якщо для відповідних вимог не встановлений законом інший строк давності) для звернення по вчинення виконавчого напису і для вчинення цього напису, при цьому, початок перебігу строку пов`язується з днем, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (включаючи, за наявності для того підстав, і обставини, що пов`язуються з виконанням зобов`язання частковими платежами, порушенням строків цих платежів, відповідним обрахунком заборгованості тощо).

Зважаючи на те, що йдеться про захист цивільного права нотаріусом в порядку, передбаченому законом, врегульовані вищевказаними Законом і Порядком правила щодо строку давності для захисту цього права аналогічні тим, що передбачені ст.ст. 256, 257, ст. 261 ЦК України.

У розумінні закону строк, у межах якого особа може звернутися до нотаріуса по захист свого цивільного права, є відповідним строком давності з правовими наслідками, які з цього випливають. Вчинення нотаріусом виконавчого напису поза межами зазначеного строку, що пройшов з дня виникнення у кредитора права вимоги, законом не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019, справа № 916/3006/17 висловила правову позицію, відповідно до якої, зокрема, відступила від правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 17.05.2018 у справі №307/1580/17 про те, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, не обмежено трирічним строком за умови встановлення сторонами відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги, зважаючи на те, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін та зазначила, що встановлений статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строк не може бути змінений договором, оскільки інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін, разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України); строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України, фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду; таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті; тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки.

Виходячи з наведеного, приватний нотаріус, з огляду на надані йому стягувачем документи, не мав належних і достатніх підстав кваліфікувати вимоги стягувача і борг, для стягнення якого банк просив вчинити виконавчий напис, безспірними, оскільки безспірність боргу не була підтверджена належними документами, натомість надані документи вочевидь вказували на необхідність додаткового з`ясування підстав для нарахування боргу, його розміру та обставин щодо підстав і строку вчинення виконавчого напису.

Таким чином, нотаріус, маючи відповідне право, не діяв у передбачений законодавством спосіб для з`ясування відповідних обставин, хоча перед вчиненням виконавчого напису зобов`язаний був перевірити наявність підстав для цього, зокрема, з`ясувати,чи є умови для такої дії.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, задовольнивши вимоги позивачки про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції підставно стягнув з відповідача у користь позивачки, сплачений нею судовий збір.

В свою чергу, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Частиною. 2 ст. 15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги стосовно витрат на правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 15.06.2018; ордером серія ВС №1005135 від 25.08.2020; додатком до договору від 15.06.2018; актом виконаних робіт від 25.12.2020 на 12 500 грн. копією квитанції від 04.01.2021 (а.с. 10-12, 125-127, 140).

Разом з цим, зважаючи на те, що згідно копії квитанції від 04.01.2021 №0.0..1 про оплату послуг, такі оплачені позивачкою ОСОБА_2 в сумі 6 500,00 грн., саме таку суму суд стягнув з відповідача в якості витрат на правову допомогу, як таку, що була понесена позивачкою.

Рішення в цій частині позивачкою не оскаржується, а доводи відповідача щодо незаконності такого в цій частині на увагу не заслуговують.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

01.11.2021 на адресу апеляційного суду надійшла заява представника позивачки ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. за участь в суді апеляційної інстанції.

До заяви долучено Акт виконаних робіт про надання юридичних послуг, згідно договору про надання правової допомоги № 061501/18 від 15.06.2018 у справі № 459/2317/20 та копію квитанції від 04.10.2021 про сплату ОСОБА_2 на користь АБ «Артема Пащука» 2000 грн.

Так, згідно розрахунку вартість однієї години роботи по наданні правової допомоги становить 840,8 грн., при цьому у розрахунку таких зазначено 3 години, які включають час на вивчення апеляційної скарги та написання відзиву, а також участь у судовому засіданні апеляційної інстанції, відтак сума витрат становить 2522,4 грн, узгоджена сума становить 2000 грн., які були сплачені довірителькою.

Як зазначено вище колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги та оскаржуваного рішення без змін, при цьому таким позов ОСОБА_2 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з участю третьої особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса задоволено, є всі підстави для розподілу судових витрат за заявою представника позивачки.

Враховуючи наведене та те, що відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не клопотав про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, доказів неспівмірності таких, суду не надав, колегія суддів вважає, що заява представника позивачки ОСОБА_1 є підставною, а з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн., які, на переконання суду, відповідають складності справи, є реальними та співмірними наданими послугами, часом затраченим для надання таких та їх обсягом.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 лютого 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2021 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк