МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 475/316/20
Провадження № 22-ц/812/1987/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка О.В., в приміщенні того ж суду, за уточненим позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства Світанок про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, їх повернення та скасування державної реєстрації договору оренди, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПСП «Світанок», в якому просила визнати недійсним договір оренди землі № 122 від 11.04.2000, укладений між ОСОБА_2 та ПСП «Світанок», зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі вчинено запис від 12.07.2010 №93.

18 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до ПСП Світанок про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою загальною площею 6,63га, яка складається з земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,99 га кадастровий номер :03:000:0042; ділянки № НОМЕР_2 площею 0,64 га кадастровий номер :10:000:0131, розташованою в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, шляхом зобов`язання ПСП «Світанок» повернути їй вказані земельні ділянки. Скасувати державну реєстрацію договору оренди землі № 122 від 11.04.2000р., укладеного між ОСОБА_2 і ПСП «Світанок», зареєстрованого у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.07.2010 за № 9.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку загальною площею 6,96 га (фактично складається з трьох окремих земельних ділянок), що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, яка належала спадкодавцю відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 02.08.2004р.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 20.08.2018р. за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку загальним розміром 6.96га, а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,99 га кадастровий номер :03:000:0042; ділянку № НОМЕР_2 площею 0,64 га кадастровий номер :10:000:0131; ділянку № НОМЕР_3 площею 0,33 га кадастровий номер :15:000:0161, що розташовані в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане рішення суду набрало чинності 20.09.2018р.

03.12.2018р. позивач зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на дві земельні ділянки, площею 5,9919 га (кадастровий номер: :03:000:0042) та площею 0,6395 га (кадастровий номер: :10:000:0131).

Перед державною реєстрацією права власності вона попередньо звернулася та отримала витяг з Державного земельного кадастру про земельні ділянки з відділу у Доманівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому зазначено, що відсутні обтяження щодо земельних ділянок, але як з`ясувалося, дані земельні ділянки використовує ПСП «Світанок».

З приводу існування та виконання умов договору оренди землі № 122 від 11.04.2000, що укладений між ОСОБА_2 та ПСП «Світанок», вона неодноразово зверталась до керівництва ПСП «Світанок».

Після неодноразових звернень до відділу у Доманівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області позивачці вдалось отримати копію договору оренди землі № 122 від 11.04.2000, що укладений між ОСОБА_2 та ПСП «Світанок», відповідно до якого. ОСОБА_2 передав в оренду ПСП «Світанок» земельну ділянку загальною площею 6,63 га строком на 20 років.

Договір зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.07.2010 за № 93.

Оглянувши вищевказаний договір оренди, позивачка звернула увагу, що підпис ОСОБА_2 в договорі оренди землі № 122 від 11.04.2000 не відповідає його підпису на інших документах, тобто цей договір оренди було підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою, також в договорі оренди землі № 122 від 11.04.2000р. містяться незастережені дописки, що й змусило її звернутися до суду.

Висновком експерта Миколаївського відділення ОДНІСЕ № 20-1252 судово - почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 475/316/20 підтверджено, що договір оренди землі № 122 від 11.04.2000 було підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_2 (орендодавця) на укладення оспорюваного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, підтверджується категоричним висновком судово-почеркознавчої експертизи, то такий договір є неукладеним.

Тому посилаючись на викладене вважає, що ефективним способом захисту її прав є звернення до суду з позовом про повернення земельних ділянок, які є предметом договору оренди.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою загальним розміром 6,63га, а саме: земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 5,99 га кадастровий номер :03:000:0042; ділянкою № НОМЕР_2 площею 0,64 га кадастровий номер :10:000:0131, розташованою в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського (Вознесенського) району Миколаївської області, шляхом зобов`язання ПСП «Світанок» повернути ОСОБА_1 вказані земельні ділянки.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди землі № 122 від 11.04.2000р. між ОСОБА_2 та ПСП «Світанок», зареєстрованого у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.07.2010 за № 9.

Стягнуто із приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» на користь ОСОБА_1 1681 грн 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 5 883 грн 84 коп. витрат на проведення судової експертизи.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПСП «Світанок» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що 11 квітня 2010 року між власником земельних ділянок ОСОБА_2 та ПСП "Світанок" було укладено договір оренди землі №122, зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.07.2010 № 9, строком на 20 років.

ІНФОРМАЦІЯ_2 власник земельних ділянок ОСОБА_2 помер. За час існування орендних відносин (більше трьох років) між орендарем та орендодавцем не виникало спірних питань. Власник земельних ділянок ОСОБА_2 не заявляв про недійсність (неукладеність) договору оренди землі. Воля власника земельних ділянок була направлена саме на визнання орендних відносин. Оскільки орендні відносини між відповідачем та ОСОБА_2 були доброзичливими, крім орендної плати за землю господарство допомагало обробляти город (оранка, культивація), про що було підтверджено свідками в судовому засіданні першої інстанції.

Після смерті ОСОБА_2 на підставі рішення Доманівського районного суду від 20 серпня 2018 року земельні ділянки успадкувала позивачка та зареєструвала право власності 03.12.2018р. в Державному реєстрі речових прав.

За період, який минув від дати смерті власника земельних ділянок ОСОБА_2 до дати оформлення права власності спадкоємцем - позивачкою (2013-2018 рр.), позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виплати орендної плати або звільнення земельної ділянки. Мотивуючи це тим, що вона оформляє земельні ділянки на своє ім`я та має інші наміри щодо використання земельних ділянок.

Проте, відповідач їй відмовляв у виплаті орендної плати за землю та в передачі їй земельних ділянок, оскільки, вони перебували в оренді, а позивачка не набула права власності на земельні ділянки.

Також позивачка намагалась самовільно зайняти земельну ділянку, шляхом обробітку ґрунту. В спірні питання щодо використання вищевказаних земельних ділянок у 2016 році втручалась поліція, як за заявою позивачки, так і за заявою відповідача. В той час позивачка не зверталась до поліції із заявою про підробку підпису в договорі оренди землі, який був предметом дослідження та доказування у спірному питанні, який надав відповідач для ознайомлення. Дані факти в судовому засіданні першої інстанції не заперечували ні позивачка, ні відповідач та підтверджені свідком.

В первісному позові позивач зазначала, що їй стало відомо про наявність оспорюваного договору оренди землі лише після отримання копії цього договору оренди 22.11.2019 року у Доманівському районному відділі Держгеокадастру, проте, даний факт не відповідає дійсності, що підтверджено, крім вищевказаним фактом звернення до поліції, письмовими доказами, дослідженими в суді, а саме Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.11.2018 року, номер Витягу НВ - 018 та заявою Позивачки від 04.04.2019 року до Директора ПСП "Світанок" про виплату орендної плати за земельний пай ОСОБА_2 за 2016, 2017, 2018 роки.

Таким чином, на думку апелянта, позивачка свідомо вводила суд в оману про те, що вона раніше не знала про існування оспорюваного договору оренди землі.

Також позивачка підтвердила свою згоду на визнання орендних відносин, коли отримала орендну плату за 2016-2019 роки, в сумі 39000 грн, що підтверджується її заявою та платіжним дорученням на перерахунок коштів № 117 від 17.04.2020 року, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким чином, звернувшись із заявою до відповідача про отримання саме орендної плати за спірні земельні ділянки, а не іншого відшкодування за незаконне використання землі, вона фактично підтвердила та погодилась з існуванням орендних відносин, що суперечить її позовним вимогам, проте судом першої інстанції не враховано даний факт, оскільки не можливо частково визнавати дійсність чи порушення істотних умов Договору.

Крім того, вважає, що Доманівським районним судом Миколаївської області не враховано норму ч. 4 ст. 32 ЗУ "Про оренду землі", що перехід права власності на орендовану ділянку до іншої особи (у тому числі порядку спадкування) не є підставою для зміни умов або припинення договору.

Враховуючи, що вимоги щодо сливу загального строку позовної давності (3 роки) обґрунтовані, ПСП «Світанок» вважає, що суд помилково застосував вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначену ст. 391 ЦК України як негаторний позов та не звернув увагу на те, що позивачка звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору оренди землі та з заявою про уточнення позовних вимог після спливу загального строку позовної давності - 3 роки.

Не погоджується апелянт також з висновками суду про те, що позовна давність не застосовується у здійсненні права користування та розпорядження майном, та може бути пред`явлена позивачкою доти, поки існує відповідне правопорушення, в зв`язку з тим, що власник земельної ділянки (спадкодавець позивачки) не вважав, що його право користування та розпорядження майном (земельними ділянками) порушене. Його воля була направлена саме на настання орендних відносин та отримання орендної плати за земельні ділянки від відповідача.

З огляду на наведене, та те, що відповідач виконував зобов`язання по правочинну як перед спадкодавцем, так і перед спадкоємцем земельних ділянок, ПСП «Світанок» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимогах позивача відмовити в повному обсязі.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що міркування представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є плутаними, непослідовними та жодним чином не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Фактично відповідач вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції повинен був застосувати строки позовної давності.

Однак, з даного питання суд першої інстанції чітко констатував, що вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визначена ст. 391 ЦК України як негаторний позов. При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне порушення.

Таким чином, позивачка вважає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального або ж процесуального права, а виключно констатують нерозуміння представником ПСП «Світанок «елементарних положень цивільного законодавства», тому просить апеляційну скаргу ПСП «Світанок» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Жовтневе Доманівського району Миколаївської області помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 належала земельна ділянка на праві власності площею 6.96 га, яка складається з земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,99 га кадастровий номер :03:000:0042; ділянки № НОМЕР_2 площею 0,64 га кадастровий номер :10:000:0131; ділянки № НОМЕР_3 площею 0,33 га кадастровий номер :15:000:0161, що розташовані в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області на підставі розпорядження Доманівської районної державної адміністрації від 30.06.2004 р. за №417, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №86.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 20.08.2018р. по справі № 475/474/18 за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку загальним розміром 6.96га, а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,99 га кадастровий номер :03:000:0042; ділянку № НОМЕР_2 площею 0,64 га кадастровий номер :10:000:0131; ділянку № НОМЕР_3 площею 0,33 га кадастровий номер :15:000:0161, розташовану в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, в порядку спадкування за заповітом, після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03 грудня 2018 року позивачка зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на дві земельні ділянки, площею 5,9919 га (кадастровий номер: :03:000:0042) та площею 0,6395 га (кадастровий номер: :10:000:0131).

11 квітня 2010 року від імені ОСОБА_2 та орендарем ПСП "Світанок" в особі директора Гудза Володимира Софроновича, що діє на підставі статуту, був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 6,63 га, у тому числі, рілля богарна 5,99 га - кадастровий номер :03:000:0042, рілля зрошувана 0,64 га, кадастровий номер :10:000:0131 нормативна грошова оцінка становить 60 910грн.

Договір укладений на строк 20 років та зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинений запис 12 липня 2010 р. за №93.

В реквізитах підписів даного договору зазначено орендодавець ОСОБА_2 та орендар директор ПСП "Світанок" Гудз В.С.

Відповідно до змісту висновку судово-почеркознавчої експертизи №20-1252, виконаної експертами Миколаївського відділення Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 25.01.2021 року, в результаті порівняльного дослідження констатовано категоричний висновок про те, що досліджуваний підпис в розділі «реквізити сторін» в графі «орендодавець» договору оренди землі № 122, що був укладений між ОСОБА_2 та ПСП «Світанок», виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши правові позиції Великої Палати Верховного Суду України, викладені в постановах від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, суд дійшов висновку, що порушене відповідачем право позивачки підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема, шляхом задоволення вимоги позивачки про повернення їй земельних ділянок.

Вимога про скасування державної реєстрації неукладеного договору оренди є похідною до вимоги про повернення позивачу земельної ділянки, і в цьому випадку обраний позивачкою спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації буде також ефективним. Задоволення цих позовних вимог забезпечить реальне відновлення порушеного права позивачки.

Стосовно заявленого стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивачки, суд першої інстанції зазначив, що вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначена ст.391 ЦК України як негаторний позов. При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за ст. 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Отже, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

В даному випадку позивачка просить застосувати такий спосіб захисту її прав як усунення перешкод у користуванні шляхом зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки, що відповідає приписам ст. 16 ЦК України та є ефективним у спірних правовідносинах.

При цьому, звертаючись до суду з даною вимогою, позивачка посилається на те, що спірний договір оренди її батько не підписував, умови не погоджував, що договір має незастережені дописки, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних ним земельних ділянок позивачці, як власнику цих земельних ділянок після їх успадкування, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість батька позивачки.

Судом першої інстанції повно та достеменно встановлено обставини справи, за якими спірний договір оренди батько позивачки не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував.

Отже, враховуючи підстави позову, наведені позивачкою як в первісній, так і в уточненій позовній заяві, а також заперечення відповідача, слід дійти висновку, що позивачка у цій справі наполягає на поверненні їй земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивачка як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

За такого суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що батько позивачки за життя не оспорював факт підписання ним договору оренду, не заявляв про недійсність (неукладеність) договору оренди землі, що свідчить, на думку апелянта, про те, що волевиявлення його було направлено на визнання орендних відносин та отримання орендної плати, є суб`єктивним тлумаченням апелянтом обставин справи, та не спростовує факту не підписання договору оренди батьком позивачки, а отже його не укладення, і як наслідок не погодження всіх істотних умов договору.

Безпідставним є також посилання апелянта як на підставу для скасування рішення суду на схвалення договору оренди як батьком позивачки за життя, так і самою позивачкою своїми діями після успадкування права власності на земельні ділянки, виходячи з наступного.

У праві України доктрина заборони суперечливої поведінки проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14).

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.

Отже, враховуючи конкретні встановлені судом обставини справи, що розглядається, колегія суддів не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

При цьому колегія суддів виходить з того, що згідно уточненої позовної заяви, позивачкою заявлено саме негаторний позов, пов`язаний з порушенням її законного права на володіння спірними земельними ділянками, а саме про усунення перешкод у користуванні ними, шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачці земельні ділянки, зазначені в позові, які є предметом оренди.

За діючим законодавством до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в правових висновках Великої Палати Верховного Суду, висловлених в постановах від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97), які враховуються при прийнятті рішення у даній справі як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.

За такого, обставини, на які посилається відповідач, щодо часу, коли позивачка фактично дізналася чи повинна була дізнатися про існування договору оренди, не мають правового значення у даній справі для застосування строку позовної давності.

Не має правового значення також те, що в первісній позовній заяві позивачка просила визнати договір оренди недійсним, так як скориставшись наданим їй ч.3 ст.49 ЦПК України правом, позивачка до закінчення підготовчого засідання звернулася до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій просила усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача повернути їх позивачці, тобто заявила негаторний позов, який і був предметом розгляду суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майно, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує також те, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,375,381,382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року