ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/154/21 Справа № 205/1953/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Городничої В.С., Свистунової О.В.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилалася на те, що 08 травня 2008 року вона надала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3000 Євро та 12 500 грн. в рахунок подальшого оформлення договору купівлі-продажу сараю під житло в АДРЕСА_1 , про що відповідачем було написано розписку. На виконання такого договору купівлі-продажу житла у вигляді розписки відповідач вселив позивача у житловий сарай. Однак, з`ясувалося, споруда, в яку вселив відповідач позивача не є житловим приміщенням. Також, відповідач відмовляється від оформлювати договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що між нею та ОСОБА_2 укладена угода купівлі-продажу житлового сараю у вигляді розписки від 08 травня 2008 року є нікчемним правочином. На підставі викладеного ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 104 464 грн. 70 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди залишено без розгляду (а.с.50).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 18 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2008 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000 Євро та 12 500 грн. в рахунок продажу сараю під житло по АДРЕСА_1 (а.с.114).

У суді першої інстанції встановлено, що факт написання вказаної розписки не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх недоведеність належними та допустимими доказами, невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно з положенням ст.657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Положенням ст.204 ЦК України законодавцем встановлена презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положенням ст.205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятись усно або в письмовій формі.

Положенням ч.1 ст.209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, згідно розписки від 08 травня 2008 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000 Євро та 12 500 грн. в рахунок продажу сараю під житло по АДРЕСА_1 (а.с.114).

У суді першої інстанції встановлено, що факт написання вказаної розписки не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні.

Встановлено, відповідач ОСОБА_2 ухиляється від укладення договору купівлі-продажу сараю під житло по АДРЕСА_1 .

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами у лютому 2019 року, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 104 464 грн. 70 коп. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. (а.с.29).

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної даності у цій справі (а.с.34).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000 Євро та 12 500 грн. в рахунок продажу сараю під житло по АДРЕСА_1 , була написана відповідачем ОСОБА_2 - 08 травня 2008 року.

Договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна у встановленому законом порядку між сторонами укладено не було.

Встановлено, позивач ОСОБА_1 зареєструвалася, вселилася та проживала за вказаною адресою (а.с.2).

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі №205/7614/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а.с.117-119).

Вказаним заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 , яка є тещею ОСОБА_2 , не проживає у вказаному приміщенні з червня 2015 року.

У судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_1 пояснила, що їй відомо про ухвалене заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року, яке вона не оскаржувала у встановленому законом порядку.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі у лютому 2019 року, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач ОСОБА_2 .

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди повинно бути відмовлено у звязку з пропуском строків позовної давності.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді