ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року

м. Черкаси

справа № 710/1131/21 провадження № 22-ц/821/1882/21 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Захарченко А.Д.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 ;

орган примусового стягнення: Солом`янський районний відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пана Миколи Миколайовича на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження скаржнику у праві виїзду за межі України.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця та просив суд скасувати постанову державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Тимощука В.В. про встановлення тимчасового обмеження скаржнику у праві виїзду за межі України. Також просив суд поновити строк для скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження скаржнику у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, оскільки був пропущений з поважних підстав, так як про спірну постанову скаржник дізнався 12 липня 2021 року.

Скарга мотивована тим, що скаржник добровільно надав стягувачу кошти на утримання дитини безпосередньо в руки або грошовими переказами, а також придбав для дитини необхідні речі та возив на море. Вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з його вини.

Крім того, вказує, що на підставі трудового договору від 04 лютого 2019 року укладеного з Автотранспортним підприємством Грицюса А., де працює водієм Міжнародних перевезень Транспортного засобу. Дане підприємство є основним місцем роботи та основним джерелом доходу. Специфіка умов праці та виконання трудових обов`язків потребують систематичного виїзду за межі України, тому існування обмеження виїзду за кордон не дає можливості працевлаштування за кордон, що призводить до погіршення матеріального становища.

Отже, винесення спірної постанови можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження скаржнику у праві виїзду за межі України.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку підлягає до задоволення, оскільки боржник отримав постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 09.10.2018 року лише 12.07.2021 року, що не спростовувалося та не заперечувалося державним виконавцем.

Проте, вимоги скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_1 заборгованість по сплаті аліментів по виконавчому провадженню, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, не погашено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пан М.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 10 серпня 2021 року.

Просить скасувати ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області як незаконну та постановити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження особі у праві виїзду за межі України від 09.10.2018 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції та апеляційної інстанції неправильно та неповно дослідив докази.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань на час винесення оскаржуваної постанови 09 жовтня 2018 року, те що виконавча служба неналежним чином виконувала свої обов`язки щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 , що призвело до виникнення заборгованості на час винесення оскаржуваної постанови.

Крім того, ОСОБА_1 працює за кордоном, тому суд прийшов до помилкового висновку про безпідставність та необґрунтованість скарги ОСОБА_1 , а відтак протиправно відмовив в її задоволенні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Пана М.М. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з наявності факту невиконаних зобов`язань, встановлених судовими рішеннями, а тому обмеження у виїзді є ефективним засобом впливу на боржника з метою виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п.1 ст.6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

Судом встановлено, що судовим наказом Шполянського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2011 року по справі № 2-н-109/11 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто з 13.09.2011 року і до повноліття дитини.

Постановою від 17 жовтня 2011 року ВП № 29347995 відкрито виконавче провадження примусового виконання судовий наказ № 2-н-109 виданий документ 15 вересня 2011 року Шполянським районним судом.

Порядок здійснення примусового виконання рішення суду визначено статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність держаного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження, заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в ході примусового виконання судового наказу виданого Шполянським районним судом Черкаської області 15 вересня 2011 року по справі № 2-н-109 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, головним державним виконавцем Соснівського відділу державної виконавчої служби м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Тимощуком В.В. винесено постанову від 09 жовтня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Вказане свідчить про те, що державним виконавцем здійснювалися заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями ч.9 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про незаконність дій державного виконавця щодо винесення вказаної постанови є безпідставними, оскільки загальним обов`язком батьків, який покладається на них Сімейним кодексом України, є обов`язок утримувати своїх дітей.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є посиленням захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2018 року, справа № 154/655/18-ц.

В ухвалі Верховного Суду від 25 березня 2019 року, справа № 2-6630/10, в якій Верховний Суд зазначено, що встановивши, що боржник має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців дії державного виконавця щодо тимчасово обмеження цього боржника у праві керування транспортними засобами та у праві виїзду за межі України вчинені відповідно до вимог чинної редакції статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки суми сплачених аліментів не можуть забезпечити достатній рівень життя його неповнолітньої дитини.

Колегією суддів встановлено, що оскаржена постанова свідчать про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за певний період, а не про факт умисного ухилення від виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що станом на час ухвалення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів з 13.09.2011 року по 30.09.2018 року в сумі 66346,23 грн.

Доводи скаржника про те, що він добровільно надав стягувачу кошти на утримання дитини безпосередньо в руки або грошовими переказами, а також придбав для дитини необхідні речі та возив на море є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні належні доказі, які б підтвердили даний факт.

Положеннями ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. У випадку виникнення заборгованості зі сплати аліментів закон зобов`язує державного виконавця для забезпечення реального виконання рішення застосовувати арешт майна (коштів) боржника, який накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Суд першої інстанції, на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження» та вжив, передбачених цим Законом, заходів щодо примусового виконання судового рішення.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, твердження апелянта про те, що судом не враховано факт що ОСОБА_1 працює за кордоном, є необґрунтованими, так як трудовий договір укладено між Боржником та Автотранспортним підприємством 04 лютого 2019 року, тобто вже після винесення державним виконавцем постанови про встановлення обмеження боржника у праві виїзду за межі України, та підтверджують обставини, які виникли після винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пана Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження скаржнику у праві виїзду за межі України залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 09 листопада 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

Л.В. Нерушак