Справа № 524/3880/21
Провадження №2/524/2737/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2021 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого - судді Предоляк О.С.

при секретарі судового засідання Лапік К.В.,

за участю представника позивача - Мороз І.С., відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначають, що 02.11.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № PLRHAK20120151. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому в договорі.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, свого обов`язку відповідач належним чином не виконує, порушує графік повернення кредиту та сплати процентів і допустив значну заборгованість.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № PLRHAK20120151 від 02.11.2006 року в розмірі 290104,84 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 18.05.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

12.07.2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.06.2011 року у справі № 22ц-2128/2011 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на належний йому автомобіль «ДЕУ сенс», 2006 року випуску в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLRHAK20120151 від 02.11.2006 року. Згідно акту приймання-передачі від 26.03.2012 року він передав зазначений автомобіль банку на виконання зазначеного рішення суду. Вважає, що передачею зазначеного автомобіля правовідносини за кредитним договором повністю припинились, оскільки банк отримав матеріальне задоволення своїх вимог.

Також, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, як підставу для відмови в позові. Вказує, що строк дії кредитного договору до 01.11.2013 року. Банк достроково заявив до стягнення суму заборгованості за кредитом в 2010 році. Однак, з позовом до суду звернувся у травні 2021 року, що свідчить про сплив позовної давності.

У разі відмови у задоволенні позову просить суд стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу (а.с. 38-40).

21.07.2021 року представником позивача надано відповідь на відзив. Зазначає, що отриманих грошових коштів від продажу предмету застави виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором, в результаті чого, банк вимушений звернутись до суду з метою стягнення залишку заборгованості. Вказує, що згідно п. 5.1 умов кредитного договору, даний договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, а тому вважає, що строк позовної давності при зверненні до суду дотриманий (а.с. 50-51).

02.08.2021 року представником позивача подані письмові заперечення, у яких просить відмовити відповідачу у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Вважає, що визначені відповідачем витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. не відповідають критеріям розумності, співмірності та справедливості. Крім того, відповідачем не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат. (а.с. 67-68)

30.09.2021 року представником позивача подано клопотання, у якому просить приєднати додаткові докази по справі та надані додаткові пояснення. Зазначає, що на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23.06.2011 року відповідачем передано в заклад банку заставний автомобіль , про що складено відповідний акт. Даний транспортний засіб реалізований 12.03.2014 року та грошові кошти від реалізації в розмірі 22000 грн. зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Але отриманих грошових коштів виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості.

Вказує, що 06.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача на користь банку борг за кредитним договором в розмірі 102177,83 грн., який був чинним до ухвалення рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 08.10.2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що про порушення свого права банк дізнався 08.10.2018 року, тобто з моменту ухвалення рішення Автозаводського районного суду, для позивача перебіг позовної давності почався з 13.11.2018 року - дня набрання рішенням законної сили (а.с.82-87).

22.10.2021 року відповідачем ОСОБА_1 подані письмові заперечення. Вважає, що строк позовної давності слід обчислювати з 2011 року, моменту коли банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Виконавчий напис про стягнення заборгованості за кредитним договором вчинено 06.10.2016 року з пропуском строку позовної давності (а.с. 199-201).

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Мороз І.С. позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та письмових запереченнях. Стягнути з позивача понесені витрати на правничу допомогу.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 526ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 02.11.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № PLRHAK20120151, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 33128 грн. зі сплатою процентів та кінцевим терміном погашення 01.11.2013 року.

Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому в договорі.

Відповідач несвоєчасно виконував зобов`язання та допустив заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим 17.08.2010 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 22.04.2011 року по справа № 2-495/11 в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.06.2011 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 22.04.2011 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Звернено стягнення на заставне майно, згідно договору застави № 580 від 14.05.2008 року, а саме автомобіль «Деу модель Сенс», рік випуску 2006, тип ТЗ, легковий седна, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом передачі у власність ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № PLRHAK20120151 від 02.11.2006 року в сумі 28897,02 грн.

26.03.2012 року відповідачем на виконання рішення суду передано заставний автомобіль, який реалізований 12.03.2014 року та грошові кошти від реалізації в розмірі 22000 грн. зараховані банком в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується наданими позивачем випискою з рахунку та меморіальними ордерами.

Позивач зазначає, що отриманих грошових коштів від реалізації заставного майна виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за вказаним договором, яка станом на 19.03.2021 року становить 290104,84 грн. та складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 26692,71 грн.; по відсоткам за користування кредитом у розмірі 52867,14 грн.; по комісії за користування кредитом у розмірі 1855,20 грн.; пені у розмірі 208689,79 грн.

У відповідності до пункту 1.1. кредитного договору визначено, що кінцевий термін погашення кредиту 01.11.2013 року.

Пунктом 2.3.3. кредитного договору передбачене право банку вимагати дострокового повернення кредиту у випадку неналежного виконання зобов`язань позичальником, якому кореспондується обов`язок позичальника повернути кредит у повному обсязі.

АТ КБ «Приватбанк» направивши відповідачу у 2010 році вимогу про дострокове повернення кредиту скористалось своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінило строк виконання зобов`язання та вважало його таким що настав, звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно та отримало часткове погашення заборгованості за кредитом, шляхом продажу предмета застави.

Ухваленням 23.06.2011 року Апеляційним судом Полтавської області рішення про задоволення вимог кредитора - АТ КБ «Приватбанк», яким звернено стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, штрафних санкцій, разом із тим виникло грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України.

Суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам у розмірі 52 867,14 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі 208689,79 грн., які нараховані після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту задоволенню не підлягають.

При цьому суд враховує висновки у подібних правовідносинах сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 відступила від низки висновків ВП ВС про те, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві.

ВП ВС зауважила, що зміст інституту позовної давності, запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року, суттєво відрізняється від інституту позовної давності, що існував на час дії ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, яким позовна давність визначалась як строк для захисту права за позовом особи, а не як строк для звернення такої особи до суду з позовом.

На відміну від статей 71, 76, 79 ЦК УРСР, перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатися) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено.

Велика Палата ВС не погодилася з посиланням судів попередніх інстанцій на норми частин 2, 3 ст. 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом.

Судом встановлено, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, передбаченим пунктом 2.3.3. договору та направив у 2010 році позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, після чого 17.08.2010 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (справа № 2-495/11).

За таких обставин звертаючись до суду з позовом 28.04.2021 року банк пропустив позовну давність до вимог про стягнення основної заборгованості за кредитом (тіла кредиту) та заборгованості по комісії за користування кредитом, що є підставою для відмови у позові у даній частині.

Посилання представника позивача на те, що про порушення свого права банк дізнався 08.10.2018 року, тобто з моменту ухвалення рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука про визнання виконавчого напису вчиненого 06.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким що не підлягає виконанню, а для позивача перебіг позовної давності почався з 13.11.2018 року - дня набрання рішенням законної сили, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний виконавчий напис вчинений з пропуском трирічного строку позовної давності, який почався 17.08.2010 року - з моменту пред`явлення позовуАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу судом встановлено наступне.

Згідно ст.ст. 15, 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5100грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги від 01.06.2021 року, укладений між адвокатом Ульяновим Р.А. та Критиним Л.М., акти про надання послуг правничої допомоги та оплату зазначених послуг від 11.06.2021 року та 22.10.2021 року, з зазначенням наданих послуг, які відповідають та є співмірними із характером правовідносин, які склалися між сторонами та складністю справи (а.с. 78-79, 201).

Посилання представника відповідача на неподання попереднього розрахунку суми судових витрат при поданні відзиву на позов, як підставу для відмови у відшкодуванні відповідних витрат не заслуговують на увагу, оскільки неподання такого розрахунку не є обов`язковою умовою для відмови у стягненні цих витрат.

Суд зазначає, що позивач у своєму клопотанні не довів необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу відповідача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також, що вони не відповідають критерію реальності таких витрат.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5100 гривень, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача суму понесених ним витрат на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 257, 261, 267, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_3 у повернення сплачених витрат за професійну правничу допомогу у розмірі 5100 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Предоляк