Постанова

Іменем України

23 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 643/3281/19

провадження № 61-12436св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року в складі колегії суддів: Котелевець А. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 01 квітня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено угоду № 301479 разом із додатками № № 1, 2, які є невід`ємними частинами угоди, з метою придбання автомобіля «Daewoo Lanos» через систему надання послуг з придбання автомобілів «АвтоТак». ТОВ «Авто Просто» вказало, що належним чином виконувало умови угоди. 18 червня 2010 року ОСОБА_1 реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акта вибору автомобіля, згідно з умовами якого замінено автомобіль марки «Daewoo Lanos» на автомобіль «ВАЗ - 21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, і зареєстрував його на своє ім`я у ВРЕР № 3 ГУ МВСУ Харків, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Переконувало, що ОСОБА_1 зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

10 червня 2010 року між ТОВ «Авто Просто», як кредитором, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як поручителями, було укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором у разі невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за угодою № 301479.

Зазначав, що ОСОБА_1 після реєстрації автомобіля на своє ім`я почав порушувати взяті на себе зобов`язання за угодою зі сплати щомісячних внесків.

Станом на вересень 2018 року виникла заборгованість в загальному розмірі 169 963,59 грн, з яких: 111 930,87 грн - внески, 58 032,72 грн - оплата послуг, яку позивач просив стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Авто Просто».

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2019 року позов ТОВ «Авто Просто» залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року, позов пред`явлено в березні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Авто Просто» - Нагорного А. Є. задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Авто Просто» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авто Просто» заборгованість за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479 в розмірі 158 767,71 грн та 5 956,66 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479 в розмірі 66 559,55 грн та 2 499,46 грн судового збору в частковому порядку - по 833,15 грн з кожного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Авто Просто», апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні всіх позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою № 301479, та дійшов висновку про те, що вимоги кредитора до нього та поручителів про дострокове стягнення невиплачених платежів є обґрунтованими.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки останній платіж за угодою, виконання якої визначено періодичними платежами, ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року, до суду із цим позовом звернувся 01 березня 2019 року, то позовна давність підлягає застосуванню за заявою відповідача не до всіх вимог кредитора, а лише до їх частини, що не охоплені трирічним строком позовної давності, визначеним статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що до вимог заявлених до поручителів, позовна давність обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, що повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного судута направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- змінив період нарахування заборгованості за який проводиться стягнення, додавши період, який не заявлявся позивачем і не був предметом розгляду в суді першої інстанції;?

- стягнув з заявника заборгованість в подвійному розмірі;

- незаконно врахував додаткові докази, а саме розрахунок заборгованості заявника щодо внесків за період з 06 вересня 2016 року по 01 травня 2020 року, та проігнорував заперечення заявника щодо витребування у позивача додаткових доказів;

- не звернув увагу на те, що без документального підтвердження поточної ціни певного автомобіля станом на час розрахунку кожного періодичного платежу, доказів повідомлення цієї поточної ціни заявника, доказів надсилання заявнику та отримання ним розрахунків кожного періоду платежу за додатковий період, що у предметом розгляду у суді першої інстанції є необґрунтованим;

- не врахував, що діяльність позивача є незаконною, оскільки фінансова послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах з 01 липня 2020 року виключена із переліку фінансових послуг, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», а надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку заборонено;

- проігнорував, що угода від 01 квітня 2010 року № 301479 є змішаним договором, основу якого складають зобов`язання з надання фінансового кредиту, наданого позивачем за рахунок залучених коштів інших фізичних осіб, а надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право лише кредитна установа на підставі відповідної ліцензії;

- не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року в справі № 404/251/17, від 05 грудня 2018 року в справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 145/474/17, від 25 березня 2020 року в справі № 446/155/16-ц, від 31 липня 2020 року в справі № 537/6956/14-ц.

Також у касаційній скарзі заявник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У вересні 2020 року представник ТОВ «Авто Просто» - Нагорний А. Є. із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому заявник, не погоджуючись із доводами касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_5 , як правонаступника ОСОБА_3 , про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яка не підлягає задоволенню з огляду на її безпідставність і положення частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 серпня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постановуХарківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Ждановій В. С.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 643/3281/19 із Московського районного суду м. Харкова; зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року до закінчення касаційного провадження; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

10 вересня 2020 року матеріали справи № 643/3281/19 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року № 1776/0/226-21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 643/3281/19 між суддями у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_6 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суд від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та матеріали справи № 643/3281/19 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою придбання автомобіля «Daewoo Lanos» через систему надання послуг з придбання автомобілів «АвтоТак» між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено угоду від 01 квітня 2010 року № 301479, предметом якої є надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля.

ОСОБА_1 підписано додатки № 1 та № 2 до угоди від 01 квітня 2010 року № 301470, які є невід`ємними частинами основного договору.

18 червня 2010 року ОСОБА_1 реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акта вибору автомобіля, згідно з умовами якого замінено автомобіль марки «Daewoo Lanos» на автомобіль «ВАЗ - 21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, і зареєстрував його на своє ім`я у ВРЕР № 3 ГУ МВСУ Харків, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Підписавши угоду № 301479, ОСОБА_1 зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих товариством послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

За змістом пункту 14.5 угоди № 301479 (основне зобов`язання) якщо учасник, який отримав автомобіль, не сплатить два або більше послідовних або вибіркових повних внесків, то такий учасник за платіжною вимогою ТОВ «Авто Просто» зобов`язаний повністю одноразово достроково сплатити всі несплачені внески згідно з графіком внесків протягом 10 (десяти) календарних днів від дати отримання відповідної платіжної вимоги.

10 червня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останні зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне виконання ОСОБА_1 умов угоди від 01 квітня 2010 року № 301479.

Згідно з пунктом 4.1 договору поруки зобов`язання за цим договором припиняються одночасно з припинення забезпечених порукою зобов`язань боржника. А відповідно до пункту 4.4 договору поруки строк дії даного договору визначено до 30 червня 2023 року. Строк чинності поруки та момент її припинення умовами договору не визначений.

ОСОБА_7 неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479, останній платіж здійснив 13 липня 2015 року в сумі 1 580,97 грн.

З огляду на викладене, керуючись пунктом 14.5 угоди, ТОВ «Авто Просто» звернувся до нього та поручителів з цим позовом, в якому просило достроково погасити всі несплачені внески.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим в суді апеляційної інстанції ТОВ «Авто Просто», заборгованість ОСОБА_1 щодо внесків за період з 01 серпня 2015 року по 01 травня 2020 року складає суму в розмірі 178 040,77 грн.

Також судами встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року у справі № 643/3939/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання окремих умов угоди від 01 квітня 2010 року № 301479 недійсними відмовлено.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент розгляду справив суді першої інстанції, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Разом з тим, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки угодою передбачено сплату періодичних платежів, а за договором поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з угодою перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Тобто, якщо до вимог, заявлених до боржника, застосовується загальний строк давності, передбачений статтею 257 ЦК України, то до вимог, заявлених до поручителя, вказаний строк обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителів за невиконання боржником окремих зобов`язань за угодою до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою 01 квітня 2010 року № 301479, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги кредитора до нього та поручителів про дострокове стягнення невиплачених платежів є обґрунтованими.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки останній платіж за угодою, виконання якої визначено періодичними платежами, ОСОБА_1 здійснив 13 липня 2015 року, до суду із цим позовом звернувся 01 березня 2019 року, то позовна давність підлягає застосуванню за заявою відповідача не до всіх вимог кредитора, а лише до їх частини, що не охоплені трирічним строком позовної давності, визначеним статтею 257 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що до вимог заявлених до поручителів, позовна давність обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, що повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд стягнув з заявника заборгованість в подвійному розмірі, є безпідставними, оскільки у оскаржуваній постанові апеляційний суд визначив суму боргу у загальному розмірі (158 767,71 грн) за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479, яка підлягає стягненню окремо із боржника, та частину вказаної суми боргу (66 559,55 грн), яка підлягає стягненню у солідарному порядку із боржника та поручителів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд незаконно врахував додаткові докази, а саме розрахунок заборгованості заявника щодо внесків та змінив період нарахування заборгованості за який проводиться стягнення, є безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У процесі розгляду справи апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції не дослідив належним чином усіх обставин справи, не з`ясував дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479 та період її нарахування, тому з метою усунення допущених судом першої інстанції порушень, керуючись положеннями статті 367 ЦПК України, він дійшов правильного висновку про прийняття до уваги нового розрахунку заборгованості заявника щодо внесків, наданого представником позивача не етапі апеляційного перегляду, та прийняв рішення про часткове задоволення позову з урахуванням його змісту.

Доводи касаційної скарги про те, що діяльність позивача є незаконною, оскільки фінансова послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах з 01 липня 2020 року виключена із переліку фінансових послуг, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку заборонено, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що угоду № 301479, предметом якої є надання заявнику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля (послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах) між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено 01 квітня 2010 року.

На момент укладання цієї угоди законодавство України не відносило послугу з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах до переліку фінансових послуг, не вимагало наявності ліцензії на здійснення ТОВ «Авто Просто» такого виду діяльності.?

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02 червня 2011 року № 3462-ІV, введеним, в дію з 09 січня 2012 року, внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а отже передбачено отримання юридичними особами ліцензій на цей вид діяльності.

15 січня 2013 року, тобто в межах строку, встановленого Законом України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» у редакції від 02 червня 2011 року, ТОВ «Авто Просто» отримало ліцензію на цей вид діяльності.

01 липня 2020 року набули чинності зміни до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», внесені згідно з Законом України від 12 вересня 2019 року № 79-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг», якими виключено пункт 11-1 частини першої статті 4 вказаного Закону про таку фінансову послугу, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до частини другої статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З огляду на викладене та з урахуванням принципів закріплених у статті 5 ЦК України, підстав вважати незаконною діяльність ТОВ «Авто Просто» в рамках виконання угоди від 01 квітня 2010 року № 301479 немає.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року в справі № 404/251/17, від 05 грудня 2018 року в справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 145/474/17, від 25 березня 2020 року в справі № 446/155/16-ц, від 31 липня 2020 року в справі № 537/6956/14-ц, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що угода від 01 квітня 2010 року № 301479 є змішаним договором, основу якого складають зобов`язання з надання фінансового кредиту, наданого позивачем за рахунок залучених коштів інших фізичних осіб, а надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право лише кредитна установа на підставі відповідної ліцензії, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Натомість, предметом угоди сторін від 01 квітня 2010 року № 301479, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АвтоТак», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

За умовами такої угоди ТОВ «Авто Просто» не надає ані кошти, ані матеріальні цінності ОСОБА_1 у користування та під будь-які відсотки, тому відсутні обидва критерії, які визначають певну фінансову операцію як кредитну.

Також, на відміну від кредитних правовідносин, ТОВ «Авто Просто» гарантує надання кожному учаснику право на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов`язань, передбачених угодою, різниця існує лише в часі отримання транспортного засобу.

Таким чином, діяльність ТОВ «Авто Просто» жодним чином не стосується правовідносин у сфері кредитування, а відтак вимоги законодавства України стосовно надання фінансових кредитів не підлягають застосуванню до правовідносин сторін за угодою від 01 квітня 2010 року № 301479.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, що їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування вказаного судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 20 липня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик