Справа № 331/354/17
Провадження № 4-с/331/25/2021
УХВАЛА

24 травня 2021 року суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукова О.Є., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) Кисліциної Ю.Д. , заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з вказаною скаргою на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) Кисліциної Ю.Д. в межах виконавчого провадженні ВП № 57456471.

Одночасно у скарзі заявник просив суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2017 року по справі № 331/354/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю ОСОБА_1 за початковою ціною не менш ніж 3 347 738, 00 грн., в рамках виконавчого провадження № 57456471, де боржником є ОСОБА_1 , стягувачем - ПАТ «ПроКредит Банк», до завершення розгляду цієї скарги, а також зупинити реалізацію нерухомого (іпотечного) майна за адресою: АДРЕСА_1 у виконавчому провадженні № 57456471.

Суддя, дослідивши матеріали заяви , приходить до наступних висновків.

Статтею 1 Закону України«Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статтях 149, 150ЦПК України зазначені положення щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способи забезпечення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 149ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Разом із тим, згідно із статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Із роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вбачається, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вживати заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як: забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та реалізації майна, оскільки за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Крім того, суддя звертає увагу на те, що повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема, повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та реалізації майна.

З урахуванням вищенаведеного , суддя приходить до висновку , що забезпечення розгляду скарги в даному випадку є не обґрунтованим , а тому заява задоволенню не підлягає.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 1 березня 2021 року у справі № 752/26606/18 (провадження № 61-21640сво19).

Керуючись ст. ст. 149, 150 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та реалізації майна .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: О.Є. Жукова