Справа № 450/3318/20 Провадження № 2/450/614/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблої Ілони Юріївни, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 , а також визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві власності на вказану квартиру.

Мотивувала свої вимоги тим, що 03 грудня 1983 року вона одружилася з ОСОБА_4 , у 1984 році у них народився син ОСОБА_2 . Після одруження вони з чоловіком проживали у АДРЕСА_2 . В 1999 році ними придбано квартиру АДРЕСА_3 , в якій вони спільно проживали до 2008 року. Навесні 2008 року вони продали вказану квартиру і на виручені від її продажу спільні кошти придбали спірну квартиру. При купівлі квартири вона надала на цей правочин свою згоду, яка була посвідчена приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. 18 серпня 2008 року та зареєстрована за № 753. Повідомила, що між ними існувала домовленість, згідно з якою стороною договору купівлі-продажу виступав її чоловік, оскільки на цей час спорів щодо майна не було.

Так, після придбання спірної квартири, вони проживали у ній до 2014 року. Спільно з ними проживав їх син ОСОБА_2 . Під час спільного проживання вони спільно проводили у такій ремонт, купували туди меблі та побутову техніку. Водночас, частина меблів і техніки перевезена з попередньої квартири.

З 2014 року між нею і чоловіком почали погіршуватися стосунки, у зв`язку з чим вона була вимушені піти від нього. З середини 2014 року вони проживали окремо. Спору про поділ майна у них не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої увійшла спірна квартира. Зауважила, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті не залишив заповіт, у зв`язку з чим відповідачем подано заяву до нотаріуса як спадкоємцем першої черги.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що спірна квартира куплялася за спільні кошти подружжя, просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 05 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання такої для усунення недоліків заяви.

29 жовтня 2021 року від позивача до суду надійшла заява, якою вона виконала вимоги ухвали та усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 10 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовне судове засідання.

11 грудня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він визнав позовні вимоги.

21 грудня 2020 року від представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_5 до суду надійшли письмові пояснення, у яких він заперечив проти задоволення позовних вимог. Зауважив, що існує ймовірність, що шлюб між позивачем і ОСОБА_4 був розірваний до придбання спірної квартири з огляду на відсутність у її паспорті відповідного штаму. Зауважив, що розлад у відносинах позивача та ОСОБА_4 у 2008 році призвів до розірвання шлюбу. Так, у 2008 році вони вирішили припинити сімейні стосунки і розміняти спільну квартиру у м. Львові на два помешкання у передмісті, у зв`язку з чим продана квартира АДРЕСА_3 та 12 червня 2008 року ОСОБА_2 придбано житло за адресою АДРЕСА_4 , а 18 серпня 2008 року ОСОБА_4 придбав спірну квартиру. Крім того, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки подано даний позов через шість років після того, як вона вимушена була залишити власну квартиру, у зв`язку з чим просив застосувати наслідки пропущення такого строку. Крім того, просив здійснити опитування позивача і відповідача в порядку ст. 93 ЦПК України.

08 лютого 2020 року від представника позивача ОСОБА_6 до суду надійшла заява, до якої додано заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона, окрім заявлених раніше вимог, просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2007 року по березень 2014 року, заяву про виклик свідків, а також відповідь на письмові запитання, поставлені представником третьої особи ОСОБА_3 . ОСОБА_5 у поданих до суду 21 грудня 2020 року письмових поясненнях.

Ухвалою від 08 лютого 2021 року заява позивача про збільшення позовних вимог з доданими до неї матеріалами на 27 аркушів повернуто заявнику у зв`язку з поданням такої без додержання вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України.

09 лютого 2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій вона, окрім заявлених раніше вимог, просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2007 року по березень 2014 року.

Мотивувала заяву тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2007 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було формально розірвано, однак вони і надалі спільно проживали у квартирі АДРЕСА_3 , а придбання спірної квартири здійснювалося за спільні кошти. Повідомила, що вони спільно переїхали у таку і спільно там проживали до 2014 року.

Зауважила, що за вказаний період вони вели фактичні шлюбні відносини. Так, вкінці 2007 року вона мала травму ноги, у зв`язку з чим перебувала на лікуванні до серпня 2008 року. За цей час ОСОБА_4 допомагав їй, возив на огляду у медичні заклади, а в подальшому і на відповідну реабілітацію. У них був спільний бюджет, вони спільно несли витрати і жити однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. Вони спільно ходили в гості і спільно приймали гостей, разом святкували всі свята та спільно відпочивали.

Разом з заявою про збільшення позовних вимог подано заяву про виклик свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

22 лютого 2021 року від представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_5 до суду надійшли письмові пояснення на заяву про збільшення позовних вимог, у яких зазначив, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, з огляду на що її заяви підлягає поверненню. Крім того, вищезгаданим рішенням Залізничного районного суду м. Львова встановлено факт того, що сім`я позивача і ОСОБА_4 розпалася остаточно, а подружжя перестало вести спільне господарство. Окрім цього, він заперечив проти виклику свідків з огляду на те, що лише їхніми показами факт спільного проживання однією сім`єю не підтверджується. Також просив витребувати у Залізничного районного суду м. Львова копію рішення суду від 13 червня 2007 року по справі № 2-1936/07. Зауважив, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказав, що на поставлені ним письмові запитання відповідач відповів некоректно, оскільки не вказав у відповіді, що попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення.

Протокольною ухвалою від 26 липня 2021 року заяву позивача залишено без руху з огляду на несплату нею судового збору за заявлену вимогу про встановлення факту спільного проживання, зобов`язано позивача сплатити судовий збір.

10 серпня 2021 року від позивача надійшла заява, якою вона усунула недоліки заяви про збільшення позовних вимог, а саме сплатила судовий збір у розмірі 908 грн., докази чого подала до суду.

Протокольною ухвалою від 16 серпня 2021 року заява про збільшення позовних вимог прийнята судом до розгляду, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 20 вересня 2021 року представником позивача ОСОБА_6 заявлено клопотання про допит свідка, в задоволенні якого протокольною ухвалою суду відмовлено, оскільки таке заявлено на стадії судового розгляду.

Позивач та її представник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак останній 02 листопада 2021 року подав клопотання, у якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку з зайнятістю його в судовому засіданні 04 листопада 2021 року о 11 год. 15 хв. по справі № 450/2380/18 у Львівському апеляційному суді.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи слід зазначити, що представником ОСОБА_6 не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його зайнятості в іншому судовому процесі. Поданий витяг з веб-сайту «Судова влада України» щодо дату та часу призначення судового засідання по справі № 450/2380/18 не підтверджує зайнятість ОСОБА_6 у такому, оскільки відомості про представників сторін у витязі відсутні.

Крім цього, з представником позивача узгоджувалися дата та час проведення судового засідання, щодо яких жодних заперечень не виникало.

Представник позивача зобов`язувався забезпечити свідків в судове засідання, які 04 листопада 2021 року не з`явилися.

Відповідач та його представник ОСОБА_16 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення судового розгляду не подали.

Враховуючи те, що відповідач та його представник повторно не з`явилися на розгляд справи, їх неявка у відповідності вимог ст. 223 ЦПК України не є підставою для відкладення судового розгляду.

Третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Вібла І.Ю., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак 28 вересня 2021 року подала до суду заяву, у якій просила судовий розгляд проводити за її відсутності, при вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак останній у поданих до суду 22 лютого 2021 року письмових поясненнях просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В судових засіданнях стороною позивача позовні вимоги підтримано та надано пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Сторона відповідача позовні вимоги визнала та надала пояснення, аналогічні стороні позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 03 грудня 1983 року, вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 03 грудня 1983 року зареєстрували шлюб в Галицькому відділі РАЦС м. Львова, актовий запис № 389.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2007 року по справі № 2-1936/07 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 03 грудня 1983 року Галицьким відділом РАЦС м. Львова, актовий запис № 389, розірвано.

Дублікатом договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. і зареєстрованим в реєстрі за № 759, стверджується, що ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 квартиру АДРЕСА_1 .

З заяви ОСОБА_1 , посвідченої 18 серпня 2008 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. і зареєстрованої в реєстрі за № 753, стверджується, що вона дала згоду ОСОБА_4 на купівлю вказаної вище квартири.

Таким чином, судом встановлено, що вищезгадана квартира була придбана після розірвання шлюбу, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 .

Позивач у заяві про збільшення позовних вимог зазначила, що розірвання шлюбу було фіктивним, не мало за собою будь-яких наслідків.

З цього приводу слід зазначити, що реєстрація шлюбу за своєю правовою природою, є реєстрацією державою наявності між сторонами такого відповідних сімейних правовідносин, пов`язаних з веденням спільного господарства, наявністю спільного побуту.

За ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 27 СК України визначено, що державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Таким чином, розірвання шлюбу, як і розірвання правочину, має наслідок у припинення будь-яких правовідносин, які виплавають з його суті, між сторонами такого. Правові наслідки розірвання шлюбу дістають вияв у припиненні особистих і майнових прав колишнього подружжя.

Крім того, за ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як зазначає позивач, розірвання шлюбу, укладеного між нею та ОСОБА_4 , було фіктивним.

Водночас, законодавство містить визначену процедуру визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Так, ч. 1 ст. 108 СК України встановлено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень ст. 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

З матеріалів справи вбачається, що учасниками судового розгляду на подано суду будь-яких доказів на підтвердження визнання розірвання шлюбу між позивачем і ОСОБА_4 фіктивним, що свідчить про правомірність і законність, а отже чинність такого розірвання.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Відповідно до правової позиції ВС України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135 цс/13, майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту; бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомила, що вона була сусідкою позивача. Зазначила, що в квартирі приблизно з 2001 року по 2007 рік жила позивач з чоловіком і сином. Позивач скаржилася на те, що її чоловік зловживав спиртними напоями.

Свідок ОСОБА_13 повідомив, що позивач і відповідач є його друзями. Вони дружать з 1993 року. На вул. Городоцькій у м. Львові вони жили сім`єю, чоловік позивача зловживав спиртними напоями. Крім того, вони жили в с. Япміль Пустомитівського району Львівської області. Про смерть ОСОБА_4 він дізнався нещодавно. ОСОБА_3 він не знає.

Свідок ОСОБА_14 зазначила, що позивач її подруга, а відповідач син останньої. Знає її з 1981 року. Вони разом працювали у медичному закладі. Повідомила, що позивач жила на АДРЕСА_5 з чоловіком і сином. У них були постійні сварки у зв`язку з зловживанням чоловіком спиртними напоями. Потім вони жили в с. Ямпіль з сином, оскільки попередню квартиру продали.

Свідок ОСОБА_20 повідомив, що з 1988 року працює у медичному закладі, де працювала позивач. Відносини між ними дружні. Позивач з чоловіком і сином проживали на АДРЕСА_5 . Чоловік зловживав спритними напоями. Зауважив, що він не знав до 2016 року, що вони розлучилися. В с. Ямпіль він не був, але знає, що вони там жили. Позивач і її чоловік частко жили окремо у зв`язку з зловживанням останнім алкоголем. У 2008 році чоловік возив її на роботу, оскільки в неї була поламана нога.

Явка свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не була забезпечена в судове засідання стороною позивача.

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2021 року по справі № 438/1673/13-ц виклав правову позицію, відповідно до якої сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 158/431/19 викладено позицію, відповідно до якої, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, Верховний Суд прийшов до висновку, що суди попередніх інстанцій правильно виходили, що надані позивачем світлини (фотокартки), покази свідків, якими підтверджується факт спільного відпочинку позивача зі спадкоємцем, їх спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між вказаними особами склались та мали місце, протягом відповідного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

З огляду на вказане, покази свідків, роздруковані фотографії не підтверджують наявність між позивачем і ОСОБА_4 фактичних шлюбних відносин без реєстрації шлюбу за період з червня 2007 року по березень 2014 року.

Крім того, з наданих роздрукованих фотографій неможливо встановити час, коли вони виготовлені, зображених на них осіб, а також обставини, за яких вони зроблені.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження ведення позивачем з ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до переконання, що спірна квартира на момент її купівлі була особистою власністю ОСОБА_4 , а підстави для визнання такої спільною сумісною власністю його та позивача відсутні, як і відсутні підставі для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку такої.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Щодо клопотання представника ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності слід зазначити, що таке задоволенню не підлягає, оскільки ним не надано доказів на підтвердження того, що спір про право власності на спірне майно між позивачем та відповідачем або ОСОБА_4 був наявний раніше, ніж за три роки до подання даного позову до суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 82, 84, 89, 109, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 204, 368 ЦК України, ст.ст. 21, 27, 108 СК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.