Справа № 216/4757/21
провадження №2/216/2530/21
23 листопада 2021 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Бутенко М.В.
за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в м. Кривий Ріг в Дніпропетровській області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Криворізького району, Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Криворізького району, Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.
Свої позовні вимоги мотивує наступним: 26 серпня 2006 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 , 1979 року народження було укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 .
Сімейне життя не склалося, сторони розлучилися. Їх шлюб було розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2012 року.
13 грудня 2018 року позивач надав відповідачу ОСОБА_2 письмову нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд її з донькою ОСОБА_3 за межі України до Сполучених Штатів Америки з метою туристичних поїздок до 25.12.2019 року.
Проживаючи на території США, ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином США та змінила прізвище на ОСОБА_5 . Зі своїм чоловіком та донькою сторін відповідач проживала за адресою: АДРЕСА_1, але і з другим чоловіком у ОСОБА_2 не складались стосунки, разом з донькою ОСОБА_3 вони виїхали з будинку чоловіка і декілька раз змінювали місце проживання. Дитина тривалий час не відвідувала школу у зв`язку з постійними переїздами. Донька постійно скаржилась позивачу у телефонній переписці, що мати байдуже ставиться до її виховання, ніколи не готує їжу, годує лише продуктами швидкого харчування, такими як чіпси та кола. Мати не приділяє дитині належної уваги, не має постійного місця роботи, зі слів доньки займається проституцією, так як приводила до себе різних чоловіків додому, та виганяла доньку на вулицю на час приймання чоловіків у квартирі. Часто невідомі чоловіки, яких приймала мати залишалися ночувати у житловому приміщенні де проживала відповідач з донькою, та яке складалось з однієї маленької кімнати у хостелі. Мати періодично била доньку, постійно ображала, вела себе неадекватно. Дитина постійно дзвонила та писала позивачу, благала забрати назад до себе в Україну. Позивач був у розпачі, так як розумів, що дитина знаходиться у небезпеці, зазнає жахливого ставлення з боку матері на території США, а він не знає англійської мови та не має достатньої кількості коштів для того, щоб поїхати і забрати дитину в Україну. Перебуваючи у розпачі, позивач звернувся по допомогу до Державних органів України, зокрема консульської служби, для захисту доньки на території США, до Міністерства юстиції України із заявою «Про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, у відповідь отримав бланки заяв які йому потрібно було заповнити та відправити. Ситуація була критична, дитина постійно знаходилась у небезпеці та у стресовому стані, тому позивач вирішив діяти інакше: донька ОСОБА_3 зателефонувала у поліцію США та повідомила про факт знущання над нею матір`ю, поліція приїхала та вилучила дитину від матері, після вилучення дитини її передали до служби у справах дітей, а потім до дитячого притулку, де вона перебувала більше 30 днів, аж до моменту коли суддя Тьютон вирішив надати дозвіл на перевезення доньки паном ОСОБА_6 , а позивач як батько, відповідний дозвіл нотаріуса.
Відповідно до термінового судового наказу, підписаного суддею Тьютоном, пан ОСОБА_6 був призначений для перевезення ОСОБА_3 Повстяної до батька ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була відібрана у матері у м. Лас-Вегасі штат Невада, США, у зв`язку з жорстким поводженням з дитиною та невиконанням батьківських обов`язків. Суд виніс наказ про повернення дитини в Україну у супроводі пана ОСОБА_6 для безпечного проживання з батьком ОСОБА_1 . У судовому наказі за результатами слухання справи окружним суддею відділу у справах неповнолітніх Робертом Тьютоном , було постановлено здійснювати супровід дитини третьою особою ОСОБА_6 . Таким чином дитина була повернута в Україну до батька, з яким постійно і мешкає.
В зв`язку з усім вищезазначеним, позивач просить суд винести рішення, яким позбавити батьківських (материнських) прав відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за його відсутністю та без застосування технічного запису, задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в жодне судове засідання не з`явилася, була повідомлена про день та час розгляду справи належним чином за місцем свого реєстраційного обліку. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, не надала відзиву на позов, не надала суду жодної заяви або клопотання про розгляд справи за її відсутністю або про відкладення справи, у зв`язку з чим суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Представник третьої особи - виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради Рассомаха С.А. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, без застосування технічного запису, позовні вимоги підтримує повністю, надала до суду висновок виконкому, щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Представник третьої особи - служби у справах дітей Криворізького району В. Бутко в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, покладається на розсуд суду.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом встановлено, що 26 серпня 2006 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 , 1979 року народження було укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 .
Сімейне життя не склалося, сторони розлучилися. Їх шлюб було розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2012 року.
13 грудня 2018 року позивач надав відповідачу ОСОБА_2 письмову нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд її з донькою ОСОБА_3 за межі України до Сполучених Штатів Америки з метою туристичних поїздок до 25.12.2019 року.
Проживаючи на території США, ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином США та змінила прізвище на ОСОБА_5 . Зі своїм чоловіком та донькою сторін відповідач проживала за адресою: АДРЕСА_1. З другим чоловіком у ОСОБА_2 не складались стосунки, разом з донькою ОСОБА_3 вони виїхали з будинку чоловіка і декілька раз змінювали місце проживання. Дитина тривалий час не відвідувала школу у зв`язку з постійними переїздами. Донька постійно скаржилась позивачу у телефонній переписці, що мати байдуже ставиться до її виховання, ніколи не готує їжу, годує лише продуктами швидкого харчування, такими як чіпси та кола. Мати не приділяє дитині належної уваги, не має постійного місця роботи, зі слів доньки займається проституцією, так як приводила до себе різних чоловіків додому, та виганяла доньку на вулицю на час приймання чоловіків у квартирі. Часто невідомі чоловіки, яких приймала мати залишалися ночувати у житловому приміщенні де проживала відповідач з донькою, та яке складалось з однієї маленької кімнати у хостелі. Мати періодично била доньку, постійно ображала, вела себе неадекватно. Дитина постійно дзвонила та писала позивачу, благала забрати назад до себе в Україну. Позивач був у розпачі, так як розумів, що дитина знаходиться у небезпеці, зазнає жахливого ставлення з боку матері на території США, а він не знає англійської мови та не має достатньої кількості коштів для того, щоб поїхати і забрати дитину в Україну. Позивач звернувся по допомогу до Державних органів України, зокрема консульської служби, для захисту доньки на території США, до Міністерства юстиції України із заявою «Про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, але оскільки ситуація була критична, дитина постійно знаходилась у небезпеці та у стресовому стані, тому вона зателефонувала у поліцію США та повідомила про факт знущання над нею матір`ю, поліція приїхала та вилучила дитину від матері, після вилучення дитини її передали до служби у справах дітей, а потім до дитячого притулку, де вона перебувала більше 30 днів, аж до моменту коли суддя Тьютон вирішив надати дозвіл на перевезення доньки паном ОСОБА_6 , а позивач як батько, відповідний дозвіл нотаріуса. Відповідно до термінового судового наказу, підписаного суддею Тьютоном, пан ОСОБА_6 був призначений для перевезення ОСОБА_3 Повстяної до батька ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була відібрана у матері у м. Лас-Вегасі штат Невада, США, у зв`язку з жорстким поводженням з дитиною та невиконанням батьківських обов`язків. Суд виніс наказ про повернення дитини в Україну у супроводі пана ОСОБА_6 для безпечного проживання з батьком ОСОБА_1 . У судовому наказі за результатами слухання справи окружним суддею відділу у справах неповнолітніх Робертом Тьютоном , було постановлено здійснювати супровід дитини третьою особою ОСОБА_6 . Таким чином дитина була повернута в Україну до батька, з яким постійно і мешкає.
Всі вищезазначені факти підтверджуються документами з офіційним перекладом, долучені до цієї позовної заяви, показами свідків, а також показами самої ОСОБА_3 , яка постраждала від домашнього насильства вчиненою її мамою.
Згідно висновку виконкому районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважають за доцільне це зробити, оскільки відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме: не бачиться, не спілкується з донькою, не утримує її, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, не цікавиться життям, здоров`ям та навчанням дитини.
Відповідно до положень ст. 12 Конвенції ООН " Про права дитини " від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.): Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. Поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
З 1 квітня 2007 для України набула чинності Європейська конвенція про здійснення прав дітей. Положеннями ст. 3 Європейської конвенції передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється наступними правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультації; мати можливість висловлювати свої думки; бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.
Положеннями ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей передбачено порядок прийняття рішення судовими органами під час розгляду справи, що стосується дитини. Так, якщо внутрішнім законодавством дитина взнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, у відповідних випадках консультує дитину сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб (у разі необхідності - приватно), якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини, надає можливість дитині висловлювати її думки, приділяє належну увагу думкам, висловленими дитиною.
Згідно зі ст. 13 Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки.
Згідно зі ст. 171 Сімейного кодексу України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено: під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.
Відповідно до положень ст. 27-1 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи малолітня або неповнолітня особа має такі процесуальні права: безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки, отримувати через представника інформацію про судовий розгляд, здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Суд роз`яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника, у разі якщо цього потребують інтереси цієї особи і за віком та станом здоров`я вона може усвідомити їх значення.
Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Законодавством України не визначено вікових обмежень щодо висловлення (заслуховування) думок дитини під час вирішення спірних питань в суді. В той же час щодо дитини, яка бажає висловити свою думку, або яку суд бажає заслухати, ставиться вимога щодо її здатності сформулювати свої погляди та мати достатній рівень розуміння ситуації.
Суд зобов`язаний надати можливість дитині виступити в судовому засіданні, якщо вона цього бажає. Це право дитини не залежить від її віку.
Так, про необхідність заслуховування думки дітей та обов`язковості її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України».
Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі №643/1976/15-ц (справа щодо позбавлення батьківських прав) судом звернуто увагу на те, що думка дитини має бути з`ясована і врахована судом при розгляді справ, що стосується її прав. Враховуючи, що на етапі розгляду справи у судах нижчих інстанцій думка дитини не була з`ясована, ухвалені у справі судові рішення в частині позбавлення батьківських прав підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
З вищевикладеного вбачається, що відповідачка фактично самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків та вчиняла насильство над дитиною.
В зв`язку з усім вищезазначеним позивач змушений був звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх доньки.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК України).
При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них..
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).
При цьому, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст.166 СК України).
Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.
Згідно ч. 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування; Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).
Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).
Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).
Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачки має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.
Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачки, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).
Так, відповідачці, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК).
Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.
Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
На думку Суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.
Повертаючись до обставин даної справи Суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачка не приймає участі в навчально-виховному процесі своєї дочки, не цікавиться здоров`ям дитини.
Наведене в своїй сукупності, на думку Суду, може свідчити про ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків.
При цьому, в даній конкретній ситуації Судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачки активних дій, які б свідчили про її бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернулася до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, сприянні їй будь-яким чином реалізувати свої батьківські (материнські) обов`язки.
За таких обставин позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки вона з нею фактично не мешкає, а мешкає взагалі в іншій країні, так само даний захід не виключає можливість побачення матері із своєю дитиною.
Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки фактично не змінить довготривалу тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та донько.
Додатково Суд враховує, що на даний час правовий статус дитини чітко не визначений, а позбавлення батьківських прав буде сприяти дитині визначити її правовий статус, як захищеної групи осіб і отримати відповідну соціальну допомогу від держави, чого вона на даний час з вини батька позбавлена, і останній, як законний представник дитини не сприяє цьому протягом тривалого часу.
З огляду на те, що розлучення з батьком надає тяжкий вплив на дитину, Суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації Судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькові сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину.
Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами Суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків, оскільки відповідачу надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дитини, такий час у нього був і протягом судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, батько дитини таких заходів не вжив та не бажає їх вживати.
Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав.
В даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3).
Судом встановлено, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме: не бачиться, не спілкується з донькою, не утримує її, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, не цікавиться життям, здоров`ям та навчанням дитини, тобто свідомо ухиляється від виховання своєї доньки та нехтує своїми обов`язками, а тому є всі підстави позбавити батьківських (материнських) прав відповідачку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
У зв`язку з чим позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 908,00 грн.
Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 81, 89, 128, 133, 141, 197, 258-259, 263-265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, ст. 164 -166 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Криворізького району, Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити батьківських (материнських) прав відповідачку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,00 грн.
Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя: М.В. БУТЕНКО