Ухвала

24 травня 2021 року

місто Київ

справа № 2601/23191/12

провадження № 61-2371ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в частині стягнення заборгованості із заявника, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання, з метою надання доказів на підтвердження сплати судового збору за подання касаційної скарги; подання доказів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Від заявника у березні 2021 року засобами поштового зв`язку надійшли докази на підтвердження сплати судового збору та додаткові обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2021 року продовжено для ОСОБА_1 строк для усунення недоліків у касаційній скарзі, оскільки виявлені раніше недоліки заявником усунуто частково.

Верховний Суд, вивчивши додаткові обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження, зробив висновок, що відсутні доводи на підтвердження часу отримання ОСОБА_1 копії постанови Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, а також вчинення нею дій щодо отримання відповіді на подану до суду апеляційної інстанції заяву про отримання копії судового рішення, яка подана у лютому 2021 року, враховуючи факт проживання заявника у межах населеного пункту, у якому знаходиться Київський апеляційний суд.

Суд констатував, що заявником не наведено інших доводів і доказів на підтвердження неможливості подання ОСОБА_1 касаційної скарги у межах строку, визначеного процесуальним законом.

Верховний Суд визнав обов`язок заявника подати обґрунтоване клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції із наведенням поважних причин пропуску такого строку та надати відповідні письмові докази на підтвердження поважності таких причин.

Від заявника у травні 2021 року надійшла заява, у якій ОСОБА_1 просить продовжити процесуальний строк, визначений в ухвалі від 02 квітня 2021 року, на десять днів.

Заява обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено 16 грудня 2020 року без участі заявника, із повним текстом зазначеного рішення ОСОБА_1 ознайомилася на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 19 січня 2021 року, оскільки Київський апеляційний суд копію зазначеного рішення заявнику не направив. Також заявник зазначає, що до суду подана заява із вимогою про направлення зазначеного рішення, однак станом на травень 2021 року суд апеляційної інстанції копію оскаржуваного рішення заявнику не направив. На переконання заявника, наведенні обставинисвідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження. Заявник просить продовжити процесуальний строк з метою подання оригіналу квитанції від 09 березня 2021 року про сплату судового збору.

Верховний Суд вивчив подане клопотання, касаційну скаргу та додані документи, за результатом чого зробив висновок, що зазначені підстави пропуску строку не можуть бути визнанні поважними з огляду на таке.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Порядок і строки подання касаційної скарги визначено положеннями частин першої-другої статті 390 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Оскаржуване рішення судом апеляційної інстанції ухвалено 16 грудня 2020 року, відомості про дату складання повного тексту наведене рішення не містить.

Проте, із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року заявник звернулася 12 лютого 2021 року, тобто пропустила строк звернення з касаційною скаргою більше ніж на один місяць.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведені заявником доводи про те, що із текстом оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції заявник ознайомилася на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, перевірені Верховним Судом на предмет достатності, у зв`язку з чим в ухвалі від 22 лютого 2021 року Суд зробив висновок, що наведене не може бути єдиною підставою на підтвердження поважності причини пропуску строку на звернення із касаційною скаргою.

Зазначене зумовлено тим, що Верховний Суд, перевіряючи такий довід на стадії відкриття касаційного провадження, об`єктивно не має можливості перевірити його достовірність щодо дійсної дати ознайомлення заявника із оскаржуваним рішенням за матеріалами справи.

Тобто, у наведеній ситуації заявник має утримуватися від пасивної процесуальної поведінки, яка може призвести до настання негативних наслідків, зокрема тривалого пропуску процесуального строку та виникнення необхідності докладання додаткових зусиль з метою поновлення такого строку судом.

Отже, зазначене дає підстави для висновку, що у випадку обґрунтування заявником причин пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судового рішення фактом ознайомлення з ним на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, такий довід має обґрунтовуватися наведенням об`єктивних обставин на підтвердження вчинення заявником процесуальних дій, направлених на отримання оскаржуваного рішення.

Разом з цим, Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що ОСОБА_1 01 лютого 2021 року подала заяву до суду із вимогою отримання копії оскаржуваного рішення, оскільки така заява подана до суду після 19 січня 2021 року, коли, на твердження заявника, вона ознайомилася із оскаржуваним рішенням. Доказів звернення до суду із вимогою отримання копії рішення суду апеляційної інстанції до 19 січня 2021 року заявником не надано.

Верховний Суд в ухвалі від 02 квітня 2021 року констатував, що у заяві про усунення недоліків, поданої у березні 2021 року, відсутні доводи вчинення заявником дій щодо отримання відповіді на подану до суду апеляційної інстанції заяву про отримання копії судового рішення, яка подана ще у лютому 2021 року, враховуючи факт проживання заявника у межах населеного пункту, у якому знаходиться Київський апеляційний суд.

Усуваючи недоліки у касаційній скарзі, у травні 2021 року заявник знову посилалася на факт неотримання відповіді на подану у лютому 2021 році до суду апеляційної інстанції заяву щодо отримання копії оскаржуваного рішення, проте, оскільки Верховний Суд не має можливості перевірити достовірність наведеного доводу, заявник не зазначила, які дії нею вчинено з метою отримання такої відповіді.

Таким чином, обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує поважність причин пропуску процесуального строку, є такими, що не свідчать про наявність дійсних істотних перешкод чи труднощів, підтверджених належними доказами, для звернення з касаційною скаргою у строки, визначені ЦПК України.

Оскільки заявник просить продовжити строк виконання ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2021 року саме у зв`язку з необхідністю подання оригіналу квитанції про сплату судового збору, що не було підставою для продовження ОСОБА_1 строку для усунення недоліків у касаційній скарзі, разом з цим заявник вважає, що вимога Верховного Суду щодо обґрунтування пропуску строку на касаційне оскарження та подання відповідних доказів нею виконана, Суд не встановив підстав для продовження такого строку.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропущено строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, докази на підтвердження поважності причини пропуску цього строку заявником не надано, відповідно відсутні підстави для його поновлення.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки у встановлений судом строк, недоліки касаційної скарги, зокрема щодо наведення заявником обґрунтованих причин пропуску строку на подання касаційної скарги та надання доказів поважності причини пропуску такого строку, не усунуто, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Суд роз`яснює, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 390, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявникові право повторного звернення з касаційною скаргою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний