ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №591/6204/20

Номер провадження 22-ц/816/1421/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Сумська міська рада, управління Державної казначейської служби України у м. Сумах, Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2021 року в складі судді Северинової А.С., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 12 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому після остаточного уточнення позовних вимог, просив суд, стягнути з Сумської міської ради на його користь моральну шкоду в розмірі 948 000 грн. Зобов`язати управління Державної казначейської служби України у м. Сумах виплатити 948 000 грн. моральної шкоди, завданої йому Сумською міською радою за рахунок коштів місцевого бюджету Сумської міської об`єднаної територіальної громади.

Свої вимоги мотивував тим, що він на підставі рішення Сумської міської ради від 29.07.2020 року № 7276 МР отримав у власність земельну ділянку, кадастровий номер :19:006:0050. Вказує, що на доведення в судах свого права на отримання цієї земельної ділянки він витратив 13 років та 2 місяці. У квітні 2007 року для будівництва власного житла він подав заяви до Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради та до Управління земельних ресурсів м. Суми про попереднє погодження місця розташування земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , замовив містобудівне обґрунтування, здійснив погодження містобудівного обґрунтування в Управлінні архітектури, отримав його висновок щодо попереднього погодження використання земельної ділянки та отримав його інформаційний лист Сумського міського управління земельних ресурсів про відсутність інших заяв на цю земельну ділянку. Дане питання було розглянуто під час засідання постійної комісії з питань архітектури, будівництва, регулювання земельних відносин, природокористування та екології при Сумській міській раді 07 травня 2007 року. Зазначає, що відповідач мав розглянути його заяву протягом місяця з моменту звернення, проте в процесі розгляду заяви ними було порушено встановлені законом терміни для розгляду, у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду за захистом порушених прав. Ковпаківський районний суд 02 жовтня 2008 року у справі № 2-а-319/08 встановив факт порушення його права на отримання земельної ділянки. На цій підставі вважає, що першим місяцем початку відліку терміну порушення його прав на землю, а отже, терміну початку завдання моральної шкоди, слід вважати червень 2007 року. Після рішення суду найближчі пленарні засідання відбулись 08 жовтня 2008 року та 29 жовтня 2008 року. Під час цих засідань та багатьох наступних засідань, рішень стосовно його заяви Сумська міська рада не приймала. Зазначене рішення суду було виконано майже через рік вже в процедурі виконавчого провадження. Сумська міська рада прийняла рішення від 23 вересня 2009 року № 3021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте, як стало відомо пізніше, відновлення порушеного права не відбулось. У зв`язку з прийняттям Сумською міською радою рішення від 23 вересня 2009 року № 3021 позивач 16 листопада 2009 року уклав договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 143/09 та здійснив попередню оплату за майбутній проект. В процесі підготовки проекту землеустрою йому стало відомо, що за час затягування з виконанням рішення суду в справі № 2-а-319/08 від 02 жовтня 2008 року та всупереч ухвалі суду від 14 травня 2008 року про заборону Сумській міській раді та її виконавчим органам приймати рішення стосовно передачі у власність іншим особам цієї земельної ділянки, Сумська міська рада рішенням від 24 грудня 2008 року №2261-МР протиправно передала її у власність іншим зацікавленим особам. При цьому, про факт заборони приймати таке рішення міський голова ОСОБА_2 був завчасно повідомлений особисто, листом від 16 липня 2008 року. Правова оцінка наявності або відсутності ознак злочинних дій в діях міського голови ОСОБА_2 тоді здійснена не була. Проте, протиправні дії Сумської міської ради позивач знову оскаржив у судовому порядку в Сумському окружному адміністративному суді 05 серпня 2010 року по справі №2а-3291/101870. Після розгляду цієї справи в касаційному порядку та повторному перегляді її в апеляційному суді 12 березня 2012 року постанова суду набрала законної сили. Проте розробка проекту землеустрою та погодження його з відповідними службами була неможлива до моменту скасування в державному земельному кадастрі записів про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Добитися усунення цієї перешкоди в отриманні права на спірну земельну ділянку вдалося тільки в липні 2012 року. Про факт виконання рішення суду його було повідомлено листом № 73/01-43 від 27 липня 2012 року. Таким чином, з причини необхідності подолання штучних перешкод в процедурі розгляду проекту землеустрою управлінням містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, отримати позитивні висновки на проект землеустрою та відповідно присвоїти земельній ділянці кадастровий номер вдалося тільки в грудні 2013 року. 25 грудня 2013 року він звернувся із заявою до Управління містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з проханням затвердити проект землеустрою та про передачу йому земельної ділянки у власність. Проте заява про погодження проекту землеустрою не була розглянута в належний термін, у зв`язку з чим у травні 2014 року він знову звернувся до суду. 29 липня 2020 року рішення суду від 29 січня 2019 року в справі № 591/5935/17 було виконано та Сумська міська рада прийняла рішення № 7276-МР про затвердження проекту землеустрою та надання йому спірної земельної ділянки у власність. Таким чином, термін, протягом якого Сумська міська рада та її посадові особи безперервно порушували його права на землю, приймали дискримінаційні рішення та систематично не виконували рішення судів, склав 158 місяців (з червня 2007 по липень 2020 року). Посилаючись на обставини того, що вказаними протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у глибоких переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з позбавленням його можливості реалізувати життєві плани, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, невиправданих затрачених матеріальних ресурсів, вчинення дій на заниження престижу та довіри до його діяльності, позбавлення можливості реалізації майнових прав, порушення і втручання у право власності, позивач оцінив розмір завданої йому моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на момент розгляду справи за кожен місяць порушеного права, що становить 948000 грн (6000 грн * 158 місяців).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів місцевого бюджету Сумської міської об`єднаної територіальної громади шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральної шкоди у сумі 13000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Сумської міської ради на користь держави судовий збір у сумі 129 грн 88 коп.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу дійсно було завдано моральної шкоди, проте, заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди не відповідає глибині його душевних страждань, тому, з урахуванням вимог розумності і справедливості, визначив розмір заподіяної позивачу шкоди в сумі 13000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржуване рішення шляхом збільшення суми стягнення моральної шкоди до 948 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував аналогію закону до методики розрахунку моральної шкоди. Вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував в чому саме полягає принцип розумності та справедливості при визначенні вказаного розміру відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що розумним та справедливим є встановлення залежності суми відшкодування моральної шкоди від розміру мінімальної заробітної плати за кожний конкретний місяць періоду порушення прав. Вказує, що моральна шкода не може бути визнана категорією, що знецінюється з часом, а тому розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на момент розгляду судової справи, є осучасненим розміром заробітних плат, встановлених для різних періодів у часі, що пов`язано з інфляційними процесами. Вказує, що розмір моральної шкоди він оцінює в 948 000 грн. (158 міс*6000 грн.).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сам факт порушення прав позивача не може слугувати підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки вона повинна бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Необхідною умовою для застосування моральної шкоди є наявність трьох умов: неправомірність дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіяною шкодою, доведення яких покладається саме на позивача. Вказує, що суд першої інстанції не зазначив доказів, якими позивач підтверджує завдання йому моральної шкоди, а позивачем не було доведено причинного зв`язку між діями Сумської міської ради та завданням позивачу моральної шкоди.

Від Сумської міської ради до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому остання не погоджується з доводами, що викладені в скарзі та зазначає, що законом не встановлено презумпції завдання моральної шкоди кожним протиправним діянням, а тому її завдання потребує доведенню. Вказує, що відповідач все ж отримав у власність земельну ділянку і тому застосування аналогії закону є неможливим, оскільки спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу міської ради не надходило.

Позивач в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, оскільки є практика ЄСПЛ, яка визнала можливим при вирішення питання розміру завданої моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів державної влади застосовувати критерієм мінімальну заробітну плату. Проти апеляційної скарги міської ради заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Представник міської ради в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Проти апеляційної скарги позивача заперечував та просив в її задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2008 року у справі № 2-А-319/08 визнано протиправною бездіяльність Сумської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про виділ йому у користування вільної земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на розі АДРЕСА_1 ; зобов`язано орган місцевого самоврядування розглянути на найближчій сесії заяву ОСОБА_1 про виділ йому у користування вільної земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на розі АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

На виконання вказаної постанови суду Сумською міською радою прийнято рішення від 23 вересня 2009 року № 3021-МР «Про надання згоди (дозволу) на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до якого ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га (а.с. 10).

16 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ДІНАТА» було укладено договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки АДРЕСА_2 та здійснено попередню оплату за майбутній проект (а.с. 11, 12).

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2010 року по справі № 2а-3291/10/1870 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Сумської міської ради №2261-МР від 24 грудня 2008 року в частині п. 31, 32 додатку 4; визнано протиправними та скасовано державні акти про право власності на землю, видані ОСОБА_6 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано Управління Держкомзему в місті Суми Державного комітету України з земельних ресурсів надати умови відведення земельної ділянки для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення Сумської міської ради від 23 вересня 2009 року № 3021-МР та схеми генерального плану, що була додана до заяви від 11 листопада 2009 року містобудівного обґрунтування та висновку управління архітектури та містобудування щодо попереднього погодження використання земельної ділянки від 06 травня 2007 року (а.с. 13-14).

Листом від 27 липня 2012 року №73/01.43 ОСОБА_1 повідомлено, що управлінням Держкомзему у місті Суми внесені в автоматичну систему державного земельного кадастру відомості щодо скасування державних актів на земельні ділянки в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (а.с. 15).

27 березня 2013 року Сумською міською радою прийнято рішення № 2224-МР, яким заборонено Управлінню земельних ресурсів Сумської міської ради здійснювати підготовку проектів рішень про передачу у власність земельних ділянок (а.с. 17).

ГУ Держземагенства у Сумській області від 05 листопада 2013 року за № 5852/01-30-5675 надало позитивний висновок про погодження проекту землеустрою (а.с. 18-19).

Згідно листа Департаменту інфраструктури міста від 17 березня 2014 року за № 39/21-01-10 оплата відновної вартості має бути здійснена тільки після прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки (а.с. 19).

21 вересня 2012 року Постійно діючою комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, створеною Сумською міською радою, прийнято рішення про відмову в погодженні проекту землеустрою у зв`язку з невідповідністю його генеральному плану (а.с. 20).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2019 року скасовано рішення Сумської міської ради № 416-МР від 24 лютого 2016 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ». Зобов`язано Сумську міську раду на найближчому пленарному засіданні чергової сесії затвердити проект землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :19:006:0050 та передати її у власність ОСОБА_1 (а.с. 32-35).

Лише 29 липня 2020 року на підставі рішення Сумської міської ради № 7276-МР затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:006:0050 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 42).

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 5 ст. 23 ЦК України).

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій органу місцевого самоврядування. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції, проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Їх оцінка залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Оцінивши обставин справи, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно установив, що саме протиправна бездіяльність відповідача при вирішенні питання про виділення позивачу у власність земельної ділянки, яка підтверджується судовими рішеннями, що набрали законної сили, мала негативний вплив на його емоційний стан.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли у позивача внаслідок порушення відповідачем - органом місцевого самоврядування його прав, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчить про заподіяння йому моральної шкоди.

Верховний Суд у своїй постанові від 24.03.2020 року по справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Оцінюючи рівень негативних емоцій, що вказують на моральні страждання позивача та враховуючи тривалість реалізації позивачем своїх прав на отримання у власність земельної ділянки, колегія суддів зауважує.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів того, що свідчили б про значний рівень понесених позивачем негативних емоцій, що вказують на його моральні страждання.

Матеріали справи не містять доказів щодо визначення глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача, які б не були досліджені місцевим судом, а також вказували на не співмірність присудженого судом розміру відшкодування. Доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів, яким місцевим судом була надана належна правова оцінки при визначені розміру моральної шкоди.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу Верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Принцип юридичної визначеності має різні прояви. Так, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Зважаючи на вищевикладене, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

У рішенні Конституційний Суд України №7-рп29 від 16.04.2009 року справа № 109/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначає наступне.

Конституцією України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами в силу ст. 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Як свідчать матеріали справи неправомірні дії та рішення міської ради неодноразово оскаржувалися позивачем в судовому порядку, оскільки орган місцевого самоврядування своїми діями та рішення не сприяв відновленню його права на землю шляхом їх самостійного припинення або скасування, проти чого позивач не заперечував, але це вплинуло на строки розгляду його заяви про надання йому земельної ділянки у власність, протягом якого позивач de fakto був позбавлений права на земельну ділянку з підстав, не передбачених законом.

Отже маючи об`єктивну можливість позасудового врегулювання правовідносин, міська рада проявила неналежне врядування при вирішення його звернення, у зв`язку із чим позивач змушений був доводити своє право протягом тривалого часу шляхом його захисту в судовому порядку, що правильно визнано судом першої інстанції, як наслідки - завдавання йому моральної шкоди, бо вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, через протиправні дії та незаконні рішення міської ради.

Щодо доводів апеляційної скарги про визначення розміру моральної шкоди із застосуванням мінімальної заробітної плати за кожний місяць завданої шкоди враховуючи висновки ЄСПЛ викладених у рішенні справа «Рисовський проти України», апеляційний суд зазначає наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду органом місцевого самоврядування наведені у ч.2 ст.1167 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

За частиною 1 стаття 1173 цього Кодексу відшкодування шкоди, завданої органом місцевого самоврядування це шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч.1.ст. 1174 цього Кодексу відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу місцевого самоврядування, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У статті 1192 цього Кодексу в останній редакції передбачені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, а саме, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом розділу IV. ЗАСТОСУВАННЯ СТАТТІ 41 КОНВЕНЦІЇ рішення ЄСПЛ справа «Рисовський проти України»(заява № 29979/04) від 20 жовтня 2011 року остаточне 20/01/2012, розмір відшкодування моральної шкоди було визначено Судом виходячи із оціночного судження обставин її завдання у розмірі 8000 євро. При цьому суд відмовив у відшкодуванні прибутку в розмірі 225700 грн та за психологічні страждання в розмірі 200000 грн, яких як стверджувалось, зазнав через порушення його конвенційних прав. Суд вважав, що заявник міг зазнати певної матеріальної шкоди через ненадання йому державними органами земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Проте Суд не готовий погодитися з його розрахунками, які він вважає доволі гіпотетичними та неприпустимо спрощеними. Через відсутність належних документів Суд вважає визначення розміру матеріальної шкоди неможливим і не присуджує жодного відшкодування у цій частині.

В рішенні Суд знову вказав, що відповідно до усталеної практики Суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідне положення Конвенції передбачає:

«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, визнано, що незаконна відмова у наданні земельної ділянки у власність фізичній або юридичній особі є порушенням права мирно володіти своїм майном, оскільки конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою «майно» у сенсі статті 1 Першого протоколу може бути як «існуюче майно» так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше «законне сподівання» на те, що вони будуть реалізовані.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 914/263/19 по вирішенню спору про відшкодування майнової та моральної шкоди за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Львівської міської ради, погодився з висновками судів, які виходили з того, що постанова Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 у справі № 450/4743/13-а щодо розгляду заяв ОСОБА_7 є виконаною Львівською міською радою 18.09.2018, а розмір моральної шкоди підлягає визначенню виходячи з однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць завданої шкоди, за період з листопада 2015 року по 18.09.2018.

Отже, такий розрахунок грошового відшкодування моральної шкоди було застосовано по відношенню до юридичної особи ФГ «Рисовський», за позовом якої судовим рішення було визнано порушеним право на розгляд її заяви про надання в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства, діяльність якої належить до виробничої сільськогосподарської діяльності, яку здійснюють фізичні особи - учасника фермерського господарства і мали б гарантоване право на отримання заробітної плати у розмірі не менш мінімальної заробітної плати встановленого законом за виконану працівником місячну (годинну) норму праці відповідно до ст. 95 КЗпП України, ст.3 Закону України «Про оплату праці».

У справі позивачу завдано моральну шкоду внаслідок тривалого розгляду його заяви про надання у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд і будівель, тобто з інших правовідносин, а саме реалізації права визначеного ст. 47 Конституції України, де зазначено, що кожен має право на житло, а держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

На підставі викладеного, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції вирішуючи питання грошевого відшкодування завданої моральної шкоди правильно виходив із загальних норм Цивільного кодексу України, якими врегульовані ці правовідносини, здійснення яких не може пов`язуватися з критерієм оцінки трудових затрат фізичної особи у вигляді заробітної плати, що означає - винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, і її розмір залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

У постанові Великої Палати ВС від 15.12.2020 року справа № 752/17832/14-ц суд касаційної інстанції зазначив, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності і розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко