ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послугиз урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником/мешканцем квартири АДРЕСА_1 , отримує житлово-комунальні послуги при цьому не виконує зобов'язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є балансоутримувачем даного будинку, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за житлово-комунальні послуги, загальна сума заборгованості за період з 01 лютого 2018 року по 31 серпня 2020 року якого становить 33 432 грн. 27 коп., яка складається із таких складових: заборгованість за опалення - 12 480 грн. 71 коп., заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території - 12 459 грн. 07 коп., заборгованість за водопостачання та водовідведення холодної води - 8 492 грн. 49 коп. Окрім того, позивач просив стягнути 982 грн. 34 коп. - індекс інфляції та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, а всього - 34 414 грн. 61 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс» 34 414 грн. 61 коп. - заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, 2 102 грн. 00 коп. - судового збору, а всього - 36 516 грн. 61 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

При цьому зазначає, що відповідач не є власником/мешканцем квартири АДРЕСА_1 . З лютого 2020 року у квартирі проживає інша особа, яка сплачує житлово-комунальні послуги. Наявність зазначеної позивачем заборгованості не підтверджується належними доказами. Безпідставність вимог підтверджується банківськими квитанціями про сплату заборгованості. Позивач не звертався і не погоджував з органами місцевого самоврядування тариф на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, тому встановлений тариф є незаконним. Апелянт вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження фактично наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Відсутність обґрунтованого розрахунку 3% річних та інфляційних втрат є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30 вересня 2021 року до суду надійшли заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс» на апеляційну скаргу, згідно яких позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що відповідач не є власником квартири з 05.12.2020 року, натомість заборгованість стягується за житлово-комунальні послуги з лютого 2018 року по 31 серпня 2020 року. Про існування заборгованості відповідача було проінформовано неодноразово, він мав можливість звертатися для звірення розрахунків. Також, апелянт мав можливість надіслати відзив на позовну заяву, але не скористався цим правом. Відповідач не звертався до позивача з актом-претензією про невідповідність наданої послуги або її відсутність. На думку позивача, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 34 414,61 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інтанції встановлено, що на час звернення до суду з позовом відповідач є власником/мешканцем квартири АДРЕСА_1 та отримує житлово-комунальні послуги при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є балансоутримувачем даного будинку, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за житлово-комунальні послуги, загальна сума заборгованості за період з 01 лютого 2018 року по 31 серпня 2020 року якого становить 33 432 грн. 27 коп., яка складається із таких складових: заборгованість за опалення - 12 480 грн. 71 коп., заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території - 12 459 грн. 07 коп., заборгованість за водопостачання та водовідведення холодної води - 8 492 грн. 49 коп. (а.с. 5-6, 7, 8, 9, 10-34).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату комунальних послуг із зазначенням суми, однак платежі здійснювалися не регулярно, що призвело до утворення заборгованості, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

За статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

За статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно зі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зокрема зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, зазначений обов`язок споживача оплачувати вчасно та в повному обсязі житлово-комунальні послуги, а також брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території, проведенню ремонту, визначений нормами ЖК України, а саме ст.ст. 68, 156, 162.

Так, за приписами статей 526, 525, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції вважав, що споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що й відповідає спірним правовідносинам.

Так, дійсно ВСУ розглядаючи справу № 6-2951цс15 (постанова від 20 квітня 2016 р.), зокрема, зазначив: «…споживачізобов`язані оплатитижитлово-комунальніпослуги, якщовони фактичнокористувалися ними. Фактвідсутності договорупро наданняжитлово-комунальнихпослуг сампо собіне можебути підставоюдля звільненняспоживача відоплати послугу повномуобсязі».

Поряд з цим, при розгляді позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку і прибудинкової території обов`язковим є встановлення як факту надання житлово-комунальних послуг належної якості, так і оцінка економічної обґрунтованості тарифів з утримання будинку, споруд і прибудинкових території, які надаються відповідною організацією, оскільки від встановлення таких обставин залежить право споживача житлово-комунальних послуг на перерахунок їх вартості. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 521/12020/15-ц.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують надання відповідних комунальних послуг відповідачу, а наявність договірних правовідносин у позивача з комунальними підприємствами не є беззаперечним доказом отримання відповідних послуг саме відповідачем.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, про те, що долучені до матеріалів справи розрахунки нарахованих відповідачу платежів та 3% річних не підтверджують факт надання житлово-комунальних послуг, а також не дають змоги встановити підстави проведених нарахувань та їх обґрунтованість.

Поряд з цим, на думку апеляційного суду не є належними, допустимими та беззаперечними доказами подані позивачем документи щодо розміру тарифів, оскільки як вбачається зі змісту інформації (а.с.10-12) вказані тарифи визначені станом на 21 лютого 2020 року, тоді як позов пред`явлено за період починаючи з 01 лютого 2018 року, а додаток №1 (а.с.13) щодо розміру та складових тарифу на послуги з утримання будинку та прибудинкової території взагалі не містить дати, щодо періоду його застосування. При цьому, жоден з цих документів не містить доказів коли і ким вони були встановлені та відповідного їх затвердження(погодження).

Крім того, відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення надано квитанції про оплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 за період з 2018 року по 2020 року, де одержувачем коштів є ТОВ «Адоніс-Сервіс» (а.с.84-96), проте у наданих позивачем розрахунках вказані платежі не відображено, що також виключає можливість перевірки вказаних розрахунків на предмет їх правильності та відповідності.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують наявність та розмір заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, а тому висновки суду про задоволення позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Що стосується вимог апелянта про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6ї статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, апелянтом на підтвердження витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції не надано жодних доказів. А відтак, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Сервіс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 153,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура