Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1838/20 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 63 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №285/1838/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки і піклування Городницької селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області, про розірвання договору найму житла та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 27 травня 2021 року суддею Мозговим В.Б. у м. Новограді-Волинському, повний текст рішення складено 31 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд до ОСОБА_2 із позовом, у якому просила: розірвати договір найму житлового приміщення АДРЕСА_1 від 28 січня 2011 року, укладений між нею та відповідачкою; виселити відповідачку з будинку без надання іншого житла та зобов`язати її знятися з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником вищевказаного будинку. З 20 листопада 2009 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з її сином ОСОБА_3 . У відповідачки було троє дітей, у шлюбі з ОСОБА_3 народилася спільна дитина. Оскільки у ОСОБА_2 не було житла, вона ( ОСОБА_1 ) передала будинок у користування відповідачки та надала дозвіл на реєстрацію місця проживання. У зв`язку із вселенням ОСОБА_2 до будинку 28 січня 2011 року укладено безстроковий договір найму.

У подальшому відносини між її сином та відповідачкою погіршились, остання подала позов до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Користуватися належним їй будинком вона не може, оскільки відповідачка разом зі своїм співмешканцем чинить їй у цьому перешкоди. На попередження про розірвання договору найму та звільнення будинку, ОСОБА_2 не реагує, добровільно виселитись відмовляється.

Протокольною ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2020 року до участі у справі, в якості третьої особи, залучено Орган опіки і піклування Городницької селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області (а.с.48-49).

Рішенням цього суду від 27 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог.

Крім доводів, викладених у позовній заяві, зазначила, що суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства щодо непорушності права власності, не звернув уваги, що вона позбавлена права користуватись та розпоряджатись своїм будинком. Вважає безпідставними посилання суду на наявність у неї ще одного будинку, оскільки законодавством склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Також вказала, що додержалась вимог законодавства щодо попередження ОСОБА_2 про розірвання договору найму, пропонувала варіанти вирішення спору, від яких відповідачка відмовилась. Суд не взяв до уваги те, що спірний будинок потрібен для проживання її сина та її дочки з чоловіком відповідно до положень ч.3 ст. 825 ЦК України, окрім того, у відповідачки також є мати, у якої є свій житловий будинок. На її думку, посилання суду на ст. 168 ЖК УРСР є недоцільним, оскільки регулювання оренди житла передбачено статтями ЦК України в главі 59, а тому у таких справах підлягають застосуванню положення ст. 391 ЦК України, а не положень ЖК. Також зазначила, що відповідачка не дозволяє навідуватися їй до свого власного будинку та намовляє «коханця», який постійно знаходиться у її будинку вчиняти конфлікти, б`є її сина та її, що підтверджується постановами слідчого відділу Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області.

До апеляційної скарги долучила копії висновків експерта №897, 898 від 26 листопада 2019 року та №914 від 04 грудня 2019 року, які підтверджують наявність у неї тілесних ушкоджень.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні, представник Органу опіки і піклування Швець Т.В. апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, враховуючи, що у спірному житлі з відповідачкою проживають четверо неповнолітніх дітей, двоє з яких є онуками позивачки.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_2 , який належить позивачці на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року (а.с.9-12).

28 січня 2011 року між сторонами у справі укладено договір найму житлового приміщення №2 будинку АДРЕСА_2 . Договір підписано сторонами та секретарем селищної ради. Умовами договору передбачено, що житлове приміщення передано наймачу для постійного проживання без зазначення строку дії договору, у зв`язку з чим такий договір є безстроковим. Даний договір може бути розірвано у випадку та в порядку обумовлених законом (а.с.21).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачкою умов договору та те, що на даний час у зв`язку з життєвими обставинами виникла така необхідність проживання членів її сім`ї або їй особисто. Також не доведено, що син позивачки ОСОБА_3 , який зареєстрований у вищевказаному будинку, не має можливості проживати в ньому з вини ОСОБА_2 . Суд зазначив, що саме по собі припинення шлюбу з членом сім`ї власника будинку не є підставою для розірвання договору найму житлового приміщення.

При ухваленні судового рішення також судом було враховано такі обставини, як перебування на утриманні відповідачки чотирьох неповнолітніх дітей (двоє з яких є онуками позивачки), відсутність у відповідачки іншого житла, тривалість проживання в будинку (більше 10 років) та наявність у позивачки іншого житла для проживання. Окрім того, суд вказав, що розірвання договору найму та виселення відповідачки не є пропорційним до її права на користування житлом та права власності позивачки на будинок.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частина 3 статті 47 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 3 ст. 810 ЦК України до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦК України).

У статті 168 ЖК УРСР визначено, що дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

У постанові Верховного Суду України від 20 червня 2018 року в справі №461/1561/16 встановлено, що ОСОБА_1, у порядку, передбаченому статтею 168 ЖК УРСР, як власник спірної квартири, скористався своїм правом на припинення договірних відносин найму спірної квартири із відповідачем, а тому зайняття ОСОБА_2 указаного житла є порушенням права ОСОБА_1 на користування та розпорядження своїм майном.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що договір найму з відповідачкою укладався для проживання останньої у будинку у зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_3 (сином позивачки). На час спірних правовідносин шлюб між ними розірваний, у будинку проживає відповідачка з незнайомою їй особою, згоду на вселення якої вона не надавала. Вона, як власник житла, неодноразово повідомляла ОСОБА_2 про те, що вона бажає розірвати договір оренди житла, оскільки її син не має іншого житла, проживає разом з її сім`єю. Натомість відповідачка безоплатно користується належним їй майном.

В матеріалах справи міститься попередження від 26.11.2019 про зняття з реєстрації та виселення з будинку до 15.04.2020, яке позивачем було адресоване ОСОБА_2 (а.с. 24). Крім того, ОСОБА_1 24.03.2020 направила відповідачці попередження від 16.03.2020, у якому повідомила останню про розірвання Договору №2 найму житлового приміщення в будинку АДРЕСА_2 від 28 січня 2011 року, так як дане житло необхідне для проживання членів її сім`ї. Просила наймача та інших осіб, які проживають у помешканні, негайно виселитися із вказаного будинку в термін до 20 квітня 2020 року (а.с. 25-26). Безпосередньо до суду з даним позовом позивачка звернулась 25.05.2020. На час розгляду справи спливли строки попередження, передбачені, як ч. 3 ст. 825 ЦК України так і ч. 3 ст. 168 ЖК України.

Отже, позивач, як наймодавець житла, в порядку, визначеному ч.3 ст. 825 ЦК України, скористалась своїм правом на розірвання договору найму житлового приміщення та попередила наймача про це відповідно до вимог, передбачених законом.

Окрім того, позивачка у позові, відповіді на відзив на позовну заяву вказувала на те, що разом із ОСОБА_2 також проживає її співмешканець і як тільки вона наближалася до власного будинку ця особа вчиняла щодо неї насилля.

Дані обставини підтверджуються витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з яких вбачається, що 26 листопада 2019 року були зареєстровані кримінальні провадження за заявами ОСОБА_1 за ч.1 ст.125 КК України, відповідно до яких у листопаді 2019 року ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_1 (а.с.22-23).

З наведених вище обставин вбачається, що відповідачка, в порушення вимог статей 321, 391 ЦК України, неправомірними діями чинить ОСОБА_1 перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні власним житлом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що правомірність зайняття відповідачем квартири не є беззаперечним фактом користування нею, оскільки законодавцем захищено інститут права власності і позивач, як власник спірної квартири, має право розірвати договір найма у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Тим більше, що позивачем в установленому законом порядку було повідомлено відповідача про свій намір використовувати спірне житло у власних інтересах. Законодавець при цьому не зобов`язує позивача доводити необхідність використання житла для його проживання або проживання його членів сім`ї, оскільки таке право закріплено законом (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Вирішальним у даному спорі є додержання порядку попередження наймача про намір наймодавця розірвати договір найму житлового приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що відповідно до будинкової книги, у спірному житлі зареєстровані ОСОБА_3 (син позивачки), відповідачка ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15-20). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21.08.2020 у будинку разом з відповідачкою проживають: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 69). Двоє менших дітей є онуками позивачки.

Питання про виселення дітей відповідачка у позовній заяві не порушує.

Як пояснив суду апеляційної інстанції представник Органу опіки і піклування у відповідачки є мати, яка має власний будинок у сусідньому селі.

За змістом чинного законодавства на бабу не покладено жодних обов`язків забезпечення житлом онуків. В той же час, саме на батьків покладено обов`язок створити дітям належні умови для виховання та розвитку. Тому, наданий органом опіки і піклування висновок про недоцільність виселення неповнолітніх дітей із спірного будинку суд апеляційної інстанції до уваги не бере.

Окрім того, справа перебувала на розгляді в суді із травня 2020 року, а отже ОСОБА_2 було достовірно відомо про те, що ОСОБА_1 бажає розірвати договір найму спірної квартири, однак відповідачка за понад рік від моменту вимоги власника, в добровільному порядку займане житло не звільнила, хоча цього часу було достатньо для пошуку нового житла.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким розірвати договір найму житлового приміщення, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виселити ОСОБА_2 з будинку без надання іншого житла.

Вимоги про зобов`язання зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про виселення особи є самостійною підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання.

Посилання у відзиві на позовну заяву відповідачки, що спірний будинок придбано за її грошові кошти спростовуються судовими рішеннями у справі №285/3089/20 (а.с. 78-83).

Наявність у позивачки іншого житла, не має правового значення для вирішення даного спору.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1468,54 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Розірвати договір №2 найму житлового приміщення - будинку АДРЕСА_2 , укладений 28 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Виселити ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1468,54 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 листопада 2021 року.