Справа № 487/352/21
Провадження № 2/487/1212/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді - Павлової Ж.П., за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу № 2/487/1212/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

22.01.2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

У своїй заяві позивач зазначив, що 24.01.2018 року між ним та ОСОБА_4 був укладений усний договір позики за яким остання отримала від нього грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом Національного банку України станом на момент надання позики, а саме на 24.01.2018 року становить 144 000 грн. Даний договір підтверджується розпискою від 24.01.2018 року , написаною ОСОБА_4 у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У розписці відповідачем підтверджено, що вказана грошова сума була нею отримана. Також, 01.01.2018 року відповідачем було написано заяву, про відмову від отримання аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_7 від позивача. Відповідач зобов`язалася повернути отримані грошові кошти позивачу у тому разі, якщо вона подасть виконавчого листа на виплату аліментів. 08.12.2020 року позивачем було отримано виклик до Заводського відділу ДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо сплати боргу по аліментам. З моменту подачі виконавчого листа пройшло більше місяця, а саме строку вказаного у розписці, для повернення боргу. На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 прострочила термін виконання зобов`язання просив стягнути з останньої на його користь 5000 доларів конвертованих в національну валюту у рахунок повернення боргу за розпискою від 24.01.2018 року.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.02.2021 року відкрито провадження по даній справі.

05.05.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_4 в якому остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Так, суттєвими обставинами, які вказують на наявність між сторонами договору позики є: наявність підтвердженого документально факту отримання однією із сторін грошових коштів саме в борг шляхом укладання усного або письмового договору позики та наявність визначення у розписці певної суми грошових коштів, із зазначенням у якій саме валюті. Вважає, що розписка, яка подана позивачем до суду не є доказом на підтвердження наявності між ними прав та обов`язків, притаманних для договору позики. Так, у розписці вона не зазначає, що отримує будь-що від позивача саме у борг.

У розписці не зазначено валюту, у якій вона отримала від позивача кошти та строк, у який кошти мають бути повернуті останньому. Також, вона повністю не згодна з посиланнями позивача на те, що вона отримала 5000 доларів США від ОСОБА_3 . Крім того, розписка містить неконкретизоване зобов`язання відповідача, а саме не зрозуміло, який конкретно мається на увазі випадок подання виконавчого листа (перший, другий), ким саме та куди. Розписка містить прізвища, ініціали та підписи свідків, однак не містить ніяких інших їх ідентифікуючих даних, що унеможливлює з`ясування обставин отримання коштів. Таким чином, за формальними ознаками розписка ОСОБА_4 від 24.01.2018 не є доказом наявності між сторонами договору позики. Крім того, позивач ОСОБА_3 є таким батьком, який постійно ухиляється від сплати аліментів. Передаючи у січні 2018 року кошти на додаткові витрати на дитину в українських гривнях, позивач вимагав, щоб відповідач не вживала заходів щодо примусового стягнення аліментів, оскільки він не має наміру і можливості їх сплачувати, як те передбачає Сімейний Кодекс України, до повноліття дитини. Враховуючи, що на той час відповідачка перебувала під впливом тяжкої обставини - тяжких матеріальних умов, викликаних лікуванням дитини, яке потребувало значних коштів, вона була вимушена написати розписку від 24.01.2018 та заяву про відмову від аліментів від 01.01.2018. При цьому, вона наголошує, що ніяких 5000 доларів США в борг від позивача вона не отримувала, а отримувала лише додаткові витрати на дитину у гривнях на суму не більше 5000 грн., які позивач сплачував один раз 24.01.2018 і наданий час намагається незаконно видати це за позику. Також позивач не уточнює, в якій саме валюті має бути виконане зобов`язання ОСОБА_4 , у доларах якої саме країни (наприклад США, Канади, Нової Зеландії, Австралії, ОСОБА_8 , Ліберія, Сингапур, Тайвань). Дана обставина свідчить про невизначеність позовної вимоги.

07.06.2021 року до суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов в якому остання просила визнати недійсним правочин, а саме усний договір про отримання ОСОБА_4 5000 доларів від ОСОБА_3 , посвідчений розпискою ОСОБА_4 , від 24.01.2018 року.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 04.08.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про визнання правочину недійсним.

Підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному порядку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У судовому засіданні встановлено, що 24.01.2018 року ОСОБА_4 власноручно написала ОСОБА_3 розписку та поставила свій підпис про те, що вона зобов`язується повернути ОСОБА_3 , 5 000 доларів у разі подачі нею виконавчого документу щодо сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_7 до виконання у місячний строк.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Разом з цим, у постанові від 11.11.2015р. Верховний Суд України у справі № 6-1967цс15 зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Дослідивши надану позивачем ОСОБА_3 розписку, суд приходить до висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивача грошових коштів у сумі 5000 доларів США саме у борг, тобто така розписка не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі.

Так, у тексті вказаної розписки зазначено, що у разі подачі відповідачем ОСОБА_4 виконавчого листа до виконання щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ОСОБА_4 зобов`язується повернути позивачу вказану грошову суму, проте у тексті розписки не зазначено, що вказана сума отримана відповідачем у борг.

Суд враховує, що відповідач не заперечує факту написання нею розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів від позивача ОСОБА_3 , оскільки розписка була написана нею під впливом тяжких матеріальних умов, викликаних лікування дитини, яке потребувало значних коштів.

Таким чином, за формальними ознаками розписка ОСОБА_4 від 24.01.2018 не є доказом наявності між сторонами договору позики.

Крім того, розписка надана позивачем містить лише посилання на грошову одиницю долар, без вказівки якої саме країни має бути виконане зобов`язання ОСОБА_4 , тобто не зазначено топографічного символу долара США.

З огляду на викладені обставини, встановивши справжню правову природу розписки від 24.01.2018 року, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 24.01.2018 року не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути.

Виходячи з вищенаведеного, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі, суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259,263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Рішення набуває законної сили через 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: ПАВЛОВА Ж.П.