Єдиний унікальний номер судової справи 490/6705/18
Номер провадження 22-ц/812/929/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 травня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Пасечнюком І.П.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 15 березня 2021 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 грудня 2007 року сторони перебувають в шлюбі.

Після тривалого перебування у шлюбі подружнє життя не склалося, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу.

При цьому, між сторонами має місце невирішений спір щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що відповідач вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя, оскільки придбано в період шлюбу.

Разом з тим, ОСОБА_1 стверджує, що вищевказану квартиру було придбано за його особисті кошті.

Так, позивач зазначає, що 17 травня 2006 року він та його батьки продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру, а на виручені грошові кошти 18 травня 2006 року ним було придбано іншу квартиру за АДРЕСА_2 , яку, в свою чергу, також в подальшому було продано, та за отриманні кошти і придбано спірну квартиру.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог. Вказувала на те, що хоча відповідач визнає той факт, що спірна квартира не була придбана за спільно нажиті кошти, проте квартира придбана і не за особисті кошти позивача, як зазначено в позовній заяві. Представник відповідача зазначала, що спірну квартиру сторонами придбано за 30 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, та кожною стороною було оплачено половину вартості спірної квартири, а саме по 15 000 доларів США. Дані кошти в розмірі 15 000 доларів США відповідачу подарувала її бабуся.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 12/100 квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 122 грн. 74 коп. судового збору.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що квартира придбана під час шлюбу для інтересів сім`ї, а її дійсна вартість, сплачена при купівлі склала 30 000 доларів США (даний факт позивачем не спростований), його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири складають 18 033 грн., що на момент укладення договору купівлі-продажу становить 3 570 доларів США за курсом 05 грн. 05 коп., а за такого, його доля у квартирі складає 12/100 частин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визнав право особистої приватної власності позивача лише на 12/100 часток спірної квартири, оскільки позивачем придбано спірну квартиру за його особисті кошти, які він отримав від продажу іншої квартири. Вказане ствердження, на думку позивача, повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Рішення суду в частині задоволених вимог сторонами не оскаржується, тому не є об`єктом апеляційного перегляду.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно, 15 грудня 2007 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.8).

08 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., відповідно до якого останній придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін вартість квартири склала 14 983 грн. (а.с.151).

Крім того, 08 травня 2008 року ОСОБА_3 надала приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Рудій О.М. заяву, в якій надала згоду на придбання ОСОБА_1 вищевказаної квартири. Із вказаної заяви вбачається, що відповідачу роз`яснено нотаріусом зміст ст.ст.60, 65 СК України (а.с.155).

На тепер між сторонами виник спір, щодо правового режиму спірної квартири.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції зазначав, що 3 570 доларів США, витрачених на придбання спірної квартири, були особистими коштами позивача, а тому відповідна частина (12/100 часток) цієї квартири є його особистою приватною власністю. Та, оскільки позивачем не було доведено придбання всієї спірної квартири за його особисті кошти, то суд вважав, що спірна квартира лише частково є об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира в цілому є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: кошти, отримані ним від продажу іншої квартири, яка, в свою чергу, була придбана за кошти, отримані ним від продажу квартири, що належала йому та його батькам на праві спільної часткової приватної власності, є безпідставними та колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки останнім не надано беззаперечних даних, що такі кошти були витрачені саме на придбання всієї спірної квартири, яка є об`єктом спору, хоча за приписами ст.81 ЦПК України, то є його обов`язком.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що текст договору купівлі-продажу спірної квартири від 08 травня 2008 року не містить ніяких посилань або застережень на те, що вона купувалася за особисті кошти ОСОБА_1 , хоча нічого не заважало останньому, як покупцю, повідомити приватного нотаріуса, що спірна квартира придбається за його особисті кошти.

При цьому, зазначений договір сторонами не оспорено, а згідно зі ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. За вищевказаних обставин, колегія суддів при вирішенні справи також не приймає до уваги і наявну в матеріалах справи розписку від 08 травня 2008 року.

Також, слід заначити, що ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира була придбана не для сім`ї, а для його особистих потреб.

Отже, всупереч вищенаведеним положенням закону та обставинам справи, позивач не надав належних та переконливих доказів, що квартира АДРЕСА_1 , як об`єкт в цілому, була придбана повністю за належні йому особисто кошти. При цьому, визнання за позивачем права особистої приватної власності на 12/100 часток у квартирі сторонами не оскаржується, а апеляційний суд, відповідно до положень ст.367 ЦПК України дії в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого, установивши, що спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, належність всієї квартири до особистої приватної власності позивача у цій справі не доведено, презумпція спільного майна подружжя позивачем повністю не спростована, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права особистої приватної власності на всю квартиру задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення, зводяться до незгоди позивача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в оскаржуваній частині на підставі положень ст.375 ЦПК України, слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 25 травня 2021 року