ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/1914/21
Справа №2/201/1686/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 лютого 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення.

У поданому позові з урахуванням уточнення позивач просить виселити відповідача із житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 125. На день укладання вказаного договору у цій квартирі не було зареєстровано жодної людини, уповноваженим незареєстрованим власником була ОСОБА_5 , яка підписувала договір купівлі-продажу особисто.

Вказує, що проживання відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача, зважаючи на те, що відповідач не доводиться їй ані родичем, ані знайомим. Квартиру вона придбала на законних підставах і має бажання скористатись своїми правами власника майна, які не може здійснювати в повному обсязі не можу через існуючі з боку ОСОБА_4 перешкоди, а тому відповідно до ст.ст. 16, 383, 391 ЦК України порушене право підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти їх задоволення, вказуючи, що відповідач станом на теперішній час у квартирі фактично не проживає, у зв`язку з чим вважає, що спір відсутній та просив відмовити у задоволенні позову. Поряд з цим зазначив, що у квартирі знаходяться речі відповідача та він бажає проживати у спірній квартирі.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено у ході розгляду справи ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 125 належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки №1032 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 лютого 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_2 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_5 (уповноважений власник, незареєстрований власник).

Продавцю ОСОБА_5 квартира належала на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Регель С.Ю. 07.04.2015 року за реєстровим № 390, Дарувальником по якому виступає ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 вищезазначена квартира належала на підставі Договору дарування від 23.11.1995 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-6194, зареєстровано в БТІ в реєстровій книзі №ХХVIIа за реєстровим №70, що підтверджується наявним у матеріалах справи Реєстраційним посвідченням від 23.01.1996 року.

Згідно довідки №5298 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24 травня 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_2 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_3 (уповноважений власник, незареєстрований власник).

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ст.319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи із зазначеного, позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу з дотриманням письмової форми правочину та подальшому його нотаріальному та реєстраційному посвідченню.

У відповідності до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень волевиявлення позивача було направлено саме на придбання квартири у свою власність, і він бажав настання правових наслідків, що були обумовлені цим правочином.

Згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018 року зробила висновок з цього приводу, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

У постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у своїх постановах від 02.10.2019 року у справі № 644/6646/14-ц; від 25.02.2021 року у справі № 761/26620/16?ц.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Після набуття права власності на квартиру новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом виселення із неї членів сім`ї колишнього власника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Що стосується реєстрації відповідача у спірному приміщенні, то судом вживалися заходи щодо встановлення цього факту шляхом направлення відповідного запиту до відділу обліку та моніторингу інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровські області (а.с.29). Згідно відповіді цього органу, відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 14.05.1996 року.

Проте, згідно довідки №5298 від 24.05.2021 року про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщені осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу сім`ї/зареєстрованих осіб у спірній квартирі входить лише позивачка ОСОБА_3 , яка є власником даної квартири (а.с.48).

Відповідно ж до довідки №1032 від 01.02.2021 року про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщені осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, до складу сім`ї/зареєстрованих осіб у спірній квартирі входила лише ОСОБА_5 , яка була власником даної квартири до її відчуження позивачці (а.с.11).

Надаючи оцінку зазначеним відомостям про реєстрацію, чи відсутність такої у відповідача в спірній квартирі, суд бере до уваги той факт, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно ж до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 р., реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

За таких умов, починаючи з березня 2016 року, саме Дніпровська міська рада, як орган місцевого самоврядування, має повноваження реєстрації та обліку місця проживання громадян на території м. Дніпро, з чого випливає, що на теперішній час саме цей орган володіє актуальною інформацією про їх зареєстроване місце проживання.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до абз.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Таким чином, виходячи з інформації, що міститься в зазначених довідках, суд доходить до висновку про те, що відповідач не зареєстрований у спірній квартирі, а отже законних підстав у ній проживати не має. Доказів протилежного відповідач суду не надав.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР , осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.07.2017 року «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2017 р.» такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Таким чином, позовні вимоги позивача про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

На підставі викладеного, керуючись ст.4,12,13,76-81,89,141,247,263-265,430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном ОСОБА_3 , шляхом виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев