Справа № 720/711/21
Провадження № 2/720/370/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Лупу Д.В.

розглянувши у порядку загального позовного провадження в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці належить 3/4 частки домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 , інша 1/4 частка домоволодіння належить її сину ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_6 , хоча своє право власності він належним чином досі не оформив. Крім того, він фактично не користується спірним майном, тривалий час разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 , знаходячись в республіці Італія.

Відповідачі та їх малолітня дитина фактично проживають у спірному домоволодінні без реєстрації та перешкоджають у володінні, розпорядженні та користуванні належною позивачці ОСОБА_1 часткою в домоволодінні.

Через те, що ОСОБА_1 почала проживати з ОСОБА_7 однією сім`єю в 2012 році, виник конфлікт з відповідачем ОСОБА_2 та його братом ОСОБА_4 ..

Рішенням Новоселицького районного суду від 29 березня 2018 року із урахуванням змін, внесених постановою апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2018 року, був встановлений порядок користування житловим будинком літ. «А», виділивши у користування ОСОБА_1 тамбур 1-6 загальною площею 6,7 кв.м, житлову кімнату 1-3 площею 17,4 кв.м, житлову кімнату 1-2 площею 17,7 кв.м..

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2019 року відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою 1-2 площею 17,7 кв.м., житловою кімнатою 1-3 площею 17,4 кв.м, тамбуром 1-6 загальною площею 6,7 кв.м в житловому будинку літ. ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 .

Однак, відповідачі не бажають звільнити житлові приміщення від своїх речей та чинять перешкоди у користуванні нею своєю власністю, помінявши ключі від вхідних дверей.

Оскільки, відповідачі систематично порушують правила співжиття та заходи попередження не дали позитивних результатів, просила в порядку ст.ст. 116, 157 ЖК Української РСР усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні житловою кімнатою 1-2 площею 17,7 кв.м., житловою кімнатою 1-3 площею 17,4 кв.м, тамбуром 1-6 загальною площею 6,7 кв.м в житловому будинку літ. «А». по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з даного домоволодіння та стягнути на її користь судові витрати.

12 квітня 2021 року по справі було відкрито провадження та справу призначено д слухання в порядку загального позовного провадження.

27 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та зазначив, що він з народження проживає у батьківському будинку по АДРЕСА_1 . Після смерті батька спадщину прийняли його мати ОСОБА_1 та брат ОСОБА_4 .. Він же продовжив проживати в будинку із своєю сім`єю - дружиною ОСОБА_4 та малолітньою дитиною з дозволу співвласника його брата ОСОБА_4 , з яким укладений договір позички. Його мати ОСОБА_1 в будинку не проживає, однак не має ніяких перешкод у користуванні своїм житлом. В той же час, в силу неприємних відносин, позивачка не бажає вселитися у будинок, а намагається виселити його та дружину із батьківського будинку. Остання, не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідачі користуються в цілому будинком літера «А» по АДРЕСА_1 та чинять перешкоди у її користуванні її часткою в даному будинку. Враховуючи, що співвласник ОСОБА_4 не заперечує проти проживання відповідачів у житловому будинку та позивачка має безперешкодну можливість для користування своїм житлом, просив відмовити у позові за безпідставністю.

07 травня 2021 року представник позивачки подала до суду відзив, в якому наполягала на задоволення позову з вищевикладених підстав.

18 червня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивачки в судове засідання не з`явилася, направивши на адресу суду заяву, в якій позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі та треті особи, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником 3/4 частин домоволодіння, яке розташованого по АДРЕСА_1 .

Інша 1/4 частка вказаного домоволодіння належить її сину ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_6 , що вбачається з рішення Новоселицького районного суду від 05 січня 2015 року.

Відповідачі та їх малолітня дитина фактично проживають у спірному домоволодінні без реєстрації з дозволу співвласника ОСОБА_4 , з яким відповідач ОСОБА_2 20 серпня 2019 року уклав договір позички щодо користування останнім належним житлом ОСОБА_4 у спірному домоволодінні.

Рішенням Новоселицького районного суду від 08 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням по АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоселицького районного суду від 14 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного часткового майна в натурі відмовлено через те, що на 1/4 частку в одиницях площі припадає 23 кв.м, отже ідеальна частка менше допустимої мінімальної площі квартири згідно ДБН.

Рішенням Новоселицького районного суду від 29 березня 2018 року із урахуванням змін, внесених постановою апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2018 року, був встановлений порядок користування житловим будинком літ. «А», виділивши у користування ОСОБА_1 тамбур 1-6 загальною площею 6,7 кв.м, житлову кімнату 1-3 площею 17,4 кв.м, житлову кімнату 1-2 площею 17,7 кв.м..

Рішенням Новоселицького районного суду від 08 листопада 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов`язано не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою 1-2 площею 17,7 кв.м, житловою кімнатою 1-3 площею 17,4 кв.м тамбуром 1-6 , загальною площею 6,7 кв.м, в житловому будинку літ. «А», розташованому по АДРЕСА_1 .

З договору позички від 20 серпня 2019 року слідує, що ОСОБА_4 строком на 2 роки 11 місяців з моменту підписання даного договору безоплатно надав в користування з метою проживання ОСОБА_2 свою 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

В той же час, позивачка посилається, що відповідачі продовжують чинити перешкоди в користуванні нею виділеними їй житловими приміщеннями та здійснені державними виконавцями заходи на виконання судового рішення не дали позитивних результатів, а тому просила їх виселити з домоволодіння в цілому.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

В той же час, відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Потрібно розмежовувати порядок поділу об`єкту спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Рішенням Новоселицького районного суду від 29 березня 2018 року із урахуванням змін, внесених постановою апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2018 року, був встановлений порядок користування житловим будинком літ. «А» по АДРЕСА_1 .

В той же час, оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності, то такий правовий режим на спірне домоволодіння зберігається.

Розподіл домоволодіння між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не проведений.

Слід зазначити, що під час встановлення порядку користування майном кожному зі співвласників передається у користування певна конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

В матеріалах справи будь-яких доказів про те, що ОСОБА_4 заперечує проти проживання сім`ї свого брата ОСОБА_2 в належній йому 1/4 частині домоволодіння не має. Напроти, з договору позички від 20 серпня 2019 року слідує, що він надав безоплатно такий дозвіл ОСОБА_2 строком на 2 роки 11 місяців з часу підписання договору.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини зауважив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується ( рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2011 року).

З огляду на викладене, оскільки власник 1/4 частини житлового будинку ОСОБА_4 не заперечує проти проживання в спірній квартирі його брата ОСОБА_2 , то суд вважає, що підстави для виселення його та дружини з домоволодіння в цілому відсутні.

Слід зазначити, що саме до такого висновку прийшов Верховний Суд при вирішенні аналогічного спору в своїй постанові від 07 червня 2021 року, справа № 641/8253/18, провадження № 61-19562св19.

За вищевказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 317, 319, 358, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з домоволодіння по АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.