Справа № 457/357/21
провадження №2/457/177/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою,

за участі представниць позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та адвокатки Сушко О.С. -

в с т а н о в и в:

У провадженні Трускавецького міського суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. Позов мотивований тим, що позивачка є власницею автомобіля Toyota RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вона перебуває за кордоном, тому автомобіль надала для користування своєму рідному братові ОСОБА_4 , тому що вдома залишилася їхня мати ОСОБА_3 , яка є інвалідом третьої групи, а для потреб сім`ї необхідно мати засіб пересування. 24 грудня 2019 року приблизно о 11 год. 40 хв., коли її брат їхав по вул. Трускавецькій у м. Дрогобич, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Porsche Cayenne, державний номерний знак НОМЕР_2 , вчинила дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пошкодила її автомобіль, а брат отримав легкі тілесні ушкодження. Крім цього, її авто по інерції здійснило зіткнення з автомобілем ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався попереду. Відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено на неї штраф у розмірі 340 грн. Її автомобіль (так само як і автомобіль відповідачки) застрахований. Добровільно відшкодувати шкоду, нанесену її автомобілю, відповідачка не хотіла, посилалася на те, що відшкодувати втрати має страхова компанія. Ця процедура тривала дуже довго, вимагала додаткових затрат. Не маючи можливості звертатися особисто до різних інстанцій, вона оформила довіреність на свою сестру ОСОБА_3 . Довіреність оформлялася у м. Осло, щоб добратися куди їй довелося понести суттєві матеріальні втрати. Сума її витрат за оформлення довіреності становила 11430 грн. Для визначення вартості збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, її довірена особа ОСОБА_3 звернулася до ФОП ОСОБА_5 та оплатила 650 грн. за проведення дефектовки транспортного засобу. Експерт оцінив суму відшкодування, а Страхова компанія «Еталон» провела оцінку суми збитків у сумі 83111,58 грн. Кошти їй довго не виплачували, тому вона неодноразово була змушена писати про відшкодування суми виплати. При перерахунку комісія банку становила 1% (1711,78 грн.) Вважає, що ця сума відноситься до понесених витрат. Діями ОСОБА_2 їй було завдано майнову шкоду у розмірі 83111,58 грн., що підтверджується звітом № SOS-6724 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу її автомобіля, який замовлено СК «Еталон», а виконав ОСОБА_6 27 березня 2020 року. Таким чином, від часу вчинення дорожньо-транспортної пригоди і до оцінки вартості збитків пройшло понад три місяці. Крім відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою за участі відповідачки, її дії привели до додаткових матеріальних втрат, які вона понесла і які не охопила СК «Еталон». Сума цих витрат становить 16052,03 грн. Крім матеріальної, вона зазнала і моральної шкоди. Розмір заподіяної їй моральної шкоди визначити важко, але, на її думку, він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та її родині, витрати, пов`язані з відновленням її психічного стану, відпочинку, що сталося з нею та членами її родини. Розмір її душевних страждань та страждань родини вона оцінює у 100000 грн. Просить стягнути на її користь з ОСОБА_2 суму матеріальних збитків у розмірі 16052,03 грн., 100000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрат на правничу допомогу та понесені судові витрати.

ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, у яких просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. На замовлення СК «Еталон», де вона застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, експертом ОСОБА_6 проведено оцінку збитків у сумі 83111,58 грн., що були завдані у зв`язку з ушкодженням транспортного засобу ОСОБА_1 . Зазначена сума була виплачена ОСОБА_1 у повному розмірі. З цього є очевидним, що позивачка погодилася з визначеною ОСОБА_6 сумою збитків внаслідок ушкодження належного їй транспортного засобу. Одночасно позивачка не вказує жодного розрахунку додаткових понесених матеріальних витрат, з чого вони складаються, не надає на підтвердження їх суми належних допустимих достовірних та достатніх доказів.

У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_3 та представниця позивачки адвокатка Сушко О.С. підтримали позовну заяву, просили задовольнити позов у повному обсязі з наведених у ньому підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 просила у письмовій заяві від 25 серпня 2021 року проводити розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши учасниць судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин,з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина другастатті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що її було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, частина друга статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до постанови Трускавецького міського суду Львівської області від 21 січня 2020 року ОСОБА_2 24 грудня 2019 року о 11 год. 40 хв. у м. Дрогобич по вул. Трускавецькій, керуючи транспортним засобом Porsche Cayenne, номерний знак НОМЕР_2 , не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, не вибрала в установлених межах безпечної швидкості руху, не урахувала дорожньої обстановки, не дотрималася безпечної дистанції, у результаті чого допустила зіткнення з попутнім автомобілем марки Toyota RAV4, номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль Toyota RAV4, номерний знак НОМЕР_1 , по інерції здійснив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_3 , який рухався попереду. Своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги п. 2.3б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху. При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження, а їх власники зазнали матеріальних збитків. Зазначеною постановою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340.00 грн.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Остаточний висновок у цьому питання зроблено Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізовує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавала шкоди.

Саме страховик, який хоч і не завдав шкоди, є обов`язковим суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавала шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У другому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Згідно зі звітом № SOS-6724, складеного 27 березня 2020 року експертом Войтиком Я.М., про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Toyota RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 83111,58 грн.

На замовлення Страхової компанії «Еталон», у якій застрахувала свою цивільно-правову відповідальність відповідачка ОСОБА_2 , експертом ОСОБА_6 проведено оцінку збитків у сумі 83111,58 грн., що були завдані у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу позивачки ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яке мало місце 24 грудня 2019 року, та виплатила їй суму відшкодування у розмірі 83111,58 грн.

Доказів того, що позивачка мала заперечення з приводу визначеної експертом Войтеком Я.М. суми збитків, до матеріалів справи не додано.

У ході розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що СК «Еталон» відшкодувала позивачці вартість ремонтних робіт. Позивачка наголошує на тому, що при перерахунку комісія банку становила 1% (1711,78 грн.), однак жодних розрахунків на підтвердження зазначених обставин не надала. Справді, у матеріалах справи є копія заяви на видачу готівки № (дата нечитабельна) у розмірі 9000 грн. з картрахунку № НОМЕР_4 по довіреності ОСОБА_3 та копія заяви на видачу готівки № від 09 жовтня 2020 року у розмірі 72399,80 грн. з картрахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 по довіреності ОСОБА_3 . Додавши суму, зазначену яких та віднявши її від суми зазначеної у звіті, можна отримати цифру 1711,78 грн., що позивачка називає комісією банку, однак ані зазначеними заявами на видачу готівки, ані іншими документами, долученими до матеріалів справи не підтверджено факту, що позивачці не було виплачено розмір страхового відшкодування у повному обсязі.

Копії заяв про видачу готівки стосуються зняття готівки ОСОБА_3 з рахунків ОСОБА_1 . Фінансових документів про перерахування суми страхового відшкодування безпосередньо ОСОБА_1 позивачкою не надано.

Щодо витрат, понесених позивачкою під час та у зв`язку з посвідченням нею довіреностей за межами України, то такі витрати, на думку суду, не були необхідними та понесені ОСОБА_1 з власних міркувань.

Позивачка у ході розгляду справи не додає жодного обґрунтованого розрахунку додаткових матеріальних втрат, з чого вони складаються, не надає підтвердження їх повної суми належних, допустимих доказів, а також належного підтвердження зв`язку таких матеріальних втрат позивачки з дорожньо-транспортною пригодою.

З приводу позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивачкою ОСОБА_1 не додано доказів підтвердження наявності завданої їй відповідачкою моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 24 грудня 2019 року (погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у житті, душевних страждань, хвилювань та ін.).

Ба більше, позивачка сама ж у своїй позовній заяві стверджує, що вона є власницею автомобіля, однак ним не користувалася, оскільки перебувала у Королівстві Норвегія тривалий період часу. Таким чином, ушкодження та тривалий ремонт не могли спричинити особисто їй додаткових труднощів та викликати моральні страждання.

Фактично моральні страждання та незручності позивача, пов`язані з неможливістю досить тривалий час користуватися автомобілем, виникли не з вини відповідачки, а через зволікання Страхової компанії «Еталон».

З приводу стягнення з відповідачки судового збору та понесених судових витрат суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 вказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов до переконання про підставність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то і вимоги про стягнення понесених судових витрат, серед яких і витрати на правову допомогу задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення у повному обсязі виготовлено 02 листопада 2021 року.

Суддя: В. І. Марчук