Справа № 352/1647/21
Провадження № 2/352/862/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Гундич Г.В.

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом примусового виселення з будинку, -

в с т а н о в и в :

Позивач 12.08.2021 р. звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом примусового виселення з будинку.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11.10.1986 р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2021 р. У належному йому житловому будинку з 23.01.2002 р. зареєстрований його зять відповідач ОСОБА_2 . Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.10.2020 р., яке набрало законної сили, шлюб між його дочкою та відповідачем розірвано. Однак, його колишній зять продовжує проживати у спірному будинку, чинячи позивачу перешкоди у користуванні своїм майном. Відповідач вселився у будинок позивача як чоловік його дочки і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після розірвання шлюбу з дочкою позивача право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна у розумінні ч.2 ст.406 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 р. у справі № 702/10/18. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Просив виселити відповідача з належного йому будинку.

Позивач у судове засідання не з`явився, просив просив справу розглянути в його відсутності та задоволити позов, заперечив щодо ухвалення заочного рішення, судові витрати по сплаті судового збору просив залишити за ним.

Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинкуз господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 11.10.1986 р. виконкомом Жовтневої селищної ради народних депутатів згідно рішення виконкому Жовтневої селищної ради народних депутатів № 50 від 19.09.1986 р. (а.с.7). Право власності позивача на спірне будинковолодіння зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 12.11.1986 р. у реєстрову книгу № 6 за реєстровим № 847 (а.с.7 зв.ст.).

Право власності позивача на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 03.06.2021 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності від 07.06.2021 р. (а.с.8 також зв.ст.).

У належному позивачеві житловому будинку з 23.01.2002 р. зареєстрований його зять відповідач ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується будинковою книгою, копія якої міститься на а.с.11-15, та довідкою УДМС України в Івано-Франківській області про реєстрацію місця проживання фізичної особи (а.с.26).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.10.2020 р., яке набрало законної сили з 26.11.2020 р., шлюб між дочкою позивача ОСОБА_3 та відповідачем розірвано (а.с.10 також зв.ст.).

Відповідач продовжує проживати у спірному будинку, чинячи позивачу перешкоди у користуванні його майном.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст.41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сімї власника житла, які проживають разом з ним.

Відповідач вселився у спірний житловий будинок як чоловік дочки власника будинку. Після розірвання шлюбу відповідач перестав бути членом її сімї. Відсутні докази того, що відповідач вів спільне господарство, проживав однією сімєю з позивачем та був членом його сімї.

Тому право користування будинком позивача у відповідача виникло не з підстав, передбачених ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК УРСР, а на підставі сервітуту (статті 395, 403 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною 2 ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач користувався спірним будинком із згоди позивача під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, право відповідача на користування чужим житловим будинком припинилося. Тому відповідач має звільнити спірний будинок.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 243/7004/17-ц, від 14.08.2019 р. у справі № 702/101/18, яка згідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 316, 317, 319, 321, 391, 403, 406 ЦК України, керуючись ст. 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом примусового виселення з будинку задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 08.11.2021 р.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ