Справа № 132/626/21
Провадження № 2/132/344/21
РІШЕННЯ

Іменем України

27.10.2021 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Аліменко Ю.О.

секретаря Безулої К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі в позові вказують, що відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05.09.2016 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (надалі - позивачі) визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.10.2016 року на вказаний об`єкт нерухомого майна була проведена державна реєстрація права власності за позивачами.

У належному позивачам будинку зареєстрований за згодою попереднього власника будинку, матері позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (надалі - відповідач), який був другим чоловіком матері позивачів.

За вказаною адресою відповідач проживав до жовтня 2016 року, а після смерті матері позивачів переїхав в інше місце проживання до своєї матері, а від так, участі у веденні спільного домашнього господарства та в оплаті платежів по утриманню будинку не приймає з того часу, як переїхав. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі на період його відсутності між позивачами та відповідачем не існує.

Також, у належному позивачам будинку зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_4 (надалі - відповідачка), яка за адресою реєстрації не проживає з квітня 2019 року, оскільки переїхала проживати в інше місце до своєї матері. На даний час позивач із відповідачкою перебувають у процесі розлучення, позов подано до Калинівського районного суду. Від так, відповідачка участі у веденні спільного домашнього господарства та в оплаті платежів по утриманню будинку не приймає з того часу, як переїхала. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачкою житлової площі на період її відсутності між позивачами та відповідачкою не існує.

Позивачі вважають, що реєстрація відповідачів у належному їм будинку порушує їх право власності, гарантоване їм ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких підстав відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України позивачі звернулися до суду із позовною заявою до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В судове засідання представник позивачів, адвокат Ткачук І.В. не з`явилася, однак надала на адресу суду заяву, у відповідності до якої просила суд розглянути справу у її відсутність, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі. В разі неявки відповідачів не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судове засідання не з`явилися, хоча про місце, час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади.

За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з таких підстав.

Так, позивачі відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05.09.2016 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (надалі - позивачі) визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.10.2016 року на вказаний об`єкт нерухомого майна була проведена державна реєстрація права власності за позивачами.

У належному позивачам будинку зареєстрований за згодою попереднього власника будинку, матері позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (надалі - відповідач), який був другим чоловіком матері позивачів.

За вказаною адресою відповідач проживав до жовтня 2016 року, а після смерті матері позивачів переїхав в інше місце проживання до своєї матері, а від так, участі у веденні спільного домашнього господарства та в оплаті платежів по утриманню будинку не приймає з того часу, як переїхав. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі на період його відсутності між позивачами та відповідачем не існує.

Також, у належному позивачам будинку зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_4 (надалі - відповідачка), яка за адресою реєстрації не проживає з квітня 2019 року, оскільки переїхала проживати в інше місце до своєї матері. На даний час позивач із відповідачкою перебувають у процесі розлучення, позов подано до Калинівського районного суду. Від так, відповідачка участі у веденні спільного домашнього господарства та в оплаті платежів по утриманню будинку не приймає з того часу, як переїхала. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачкою житлової площі на період її відсутності між позивачами та відповідачкою не існує.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Згідно положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно з ч. 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.

Реєстрація відповідачів у належному позивачам будинку порушує їх права як власників житла, оскільки створює певні обов`язки по сплаті комунальних послуг, які позивачі повинні сплачувати і за відповідачів, а також позбавляє їх можливості отримати компенсацію (субсидію) за комунальні витрати, натомість, відповідачі ніякої участі в утриманні та облаштуванні будинку не приймають.

Відповідачі не є членами сім`ї позивачів, у будинку не проживають, а тому не мають права користуватися ним та повинні бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України дійшов до висновку що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім`ї власника цього приміщення.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.

В даному випадку слід керуватись положеннями ст.ст. 383, 391 ЦК України, в якій зазначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу України, ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 80, 81, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задоволити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користуванні будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 284 ЦПК України.

Суддя: