ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 641/9667/16-ц

провадження № 22-ц/818/5487/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління Держкомзему у місті Харкові

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Держкомзему у місті Харкові про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Тарасенко Дар`ї Юріївни

на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року у складі судді Курганникової О.А., -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Держкомзему у місті Харкові, в якому просила зобов`язати відповідача видати дублікат державного акту від 16 грудня 1996 року серії ХР № 25-94-41740 на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину вона прийняла, оскільки у передбачений законом строк звернулася із відповідною заявою до державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 22 вересня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності померлого на земельну ділянку. Відповідно до рішення Пономаренківської сільської ради народних депутатів Харківського району Харківської області від 11 січня 1994 року № 23 її батьку ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку із фонду земель Пономаренківської сільської ради площею 1 400 кв. м на АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального житлового будинку. У зв`язку з переходом с. Горбані до Слобідського (Комінтернівського) району м. Харкова державні акти на право власності на земельні ділянки 25 лютого 2012 року були передані з Міськрайонного управління Держкомзему у м. Люботин Харківського району Харківської області до Управління Держкомзему у місті Харкові. Оскільки правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця ОСОБА_5 загублені, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На вказане судове рішення, 30 серпня 2019 року, особа яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 в особі представника Тарасенко Дар`ї Юріївни подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив скасувати заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати в сумі 4826,82 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 08 вересня 2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. за реєстровим № 3032. При зверненні у серпні 2019 року до землевпорядної організації для вирішення питання про присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру ОСОБА_3 дізнався, що власником цієї земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року. Отже на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не був власником земельної ділянки. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не з`ясував вказаних обставин, чим порушив права та законні інтереси ОСОБА_3 , як власника майна.

21 січня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що вона добросовісно та відкрито стала власницею спірної земельної ділянки, пройшовши всі стадії контролю з боку органів державної влади в особі Управління Держкомзему у місті Харкові, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру в Харківській області. Тому саме вказані державні органи повинні нести відповідальність за службову недбалість, результатом якої став даний спір. Зазначала, що ОСОБА_3 обрав неналежний спосіб захисту порушеного права зважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А. за реєстровим № 1214.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 24 лютого 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року скасовано, ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У лютому 2020 року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Тарасенко Д. Ю., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Крім того, з касаційною скаргою до Верховного Суду звернувся ОСОБА_6 , в особі представника ОСОБА_7 як особа, яка не приймала участі у справі ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що 27 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1400 га, кадастровий номер :10:005:0059, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У травні йому стало відомо, що рішення суду, за яким ОСОБА_2 визнана власником спірної земельної ділянки, скасоване, внаслідок чого ОСОБА_3 звернувся до нього з позовом про витребування спірної земельної ділянки. Зазначив, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та зазначаючи про порушення прав та інтересів ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, не врахував, що у ОСОБА_3 відсутній державний акт на землю, що унеможливлює визнання його як титульного та законного власника спірної земельної ділянки.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року касаційні скарги представника ОСОБА_3 - Тарасенко Д.Ю. та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 - задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не врахував та дійшов передчасного висновку про порушення прав та інтересів ОСОБА_8 рішенням суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_8 не надав належних доказів того, що він здійснив державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку та є її власником. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив, хто є власником спірної земельної ділянки на час ухвалення ним рішення по суті вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першоюст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) вказано, що «суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Закон визначає коло осіб, що наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її(1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Прийняття судом рішення про права, інтереси, обов`язки особи, яка не брала участі у справі, є підставою для скасування відповідного судового акта.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_3 зазначив, що він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 08 вересня 2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. за реєстровим № 3032. Отже на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не був власником земельної ділянки. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не з`ясував вказаних обставин, чим порушив права та законні інтереси ОСОБА_3 , як власника майна.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька позивачки відкрилась спадщина на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (рішенням 22 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 17 жовтня 2018 року № 1237/18 «Про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок» земельній ділянці присвоєний новий номер - АДРЕСА_2 ).

Зазначена земельна ділянка площею 1 400 кв. м була безоплатно передана ОСОБА_5 у приватну власність із фонду земель Пономаренківської сільської ради для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі рішення Пономаренківської сільської ради народних депутатів Харківського району Харківської області від 11 січня 1994 року № 23, яким ОСОБА_5 зобов`язано оформити технічну документацію, завірити нотаріально договір про право забудови та закінчити будівництво за 5 років.

Відповідно до рішення Харківської міської ради від 24 жовтня 2012 року № 907/12 про впорядкування найменувань АДРЕСА_2 в с. Горбані перейменовано в АДРЕСА_2, який включено до меж м. Харкова.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Дочка померлого ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

За заявою ОСОБА_2 заведено спадкову справу, яку зареєстровано у Спадковому реєстрі.

Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховської Л. М. від 22 вересня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності померлого на земельну ділянку.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 вересня 2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. за реєстровим № 3032, зареєстрованого 08 вересня 2004 року у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 886861 ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1400 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а. с. 101 - 104).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, станом на 08 вересня 2004 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України ( у редакції станом на 08 вересня 2004 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації(частина третя статті 334 ЦК України ( у редакції станом на 08 вересня 2004 року)).

Згідно з приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин.

Статтею 14 Конституцією України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України).

До 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому також слід враховувати, що до травня 2009 року переоформлення державного акта у разі переходу права на земельну ділянку до нового власника було обов`язковим.

Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV ) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (частина сьома статті 3 Закону № 1952-IV).

За приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

З аналізу норм права вбачається, що для одержання у власність земельної ділянки у 2004 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору купівлі- продажу , для виникнення такого права покупець повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Сама по собі реєстрація договору купівлі- продажу від 08 вересня 2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. за реєстровим № 3032, зареєстрованого 08 вересня 2004 року у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 886861, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу (08 вересня 2004року) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215-15-ц (провадження № 14-382цс19).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що у 2004 році ОСОБА_3 отримав державний акт на земельну ділянку та здійсним державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку. Факт не здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , не заперечується і в письмових поясненнях представника ОСОБА_3 адвоката Тарасенко Д.Ю. наданих до суду апеляційної інстанції.

У письмових поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, представник ОСОБА_3 - адвокат Тарасенко Д.Ю. , посилається на висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах , викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 755/9215/15-ц.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними доводами, оскільки у цій справі Велика Палата Верховного Суду від 22 червня 2021 року встановила такі обставини, що на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу, сформульовано висновок про те, що , якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином у наведеній представником ОСОБА_3 постанові Великої Палати Верховного Суду встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваному судовому рішенні суду у справі, що переглядається.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає порушення прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року , яким визнано права власності на спірну земельну ділянку за позивачем.

Крім того, з наявної у матеріалах справи копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2020 року убачається, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 27 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 визнаний недійсним.

Таким чином, підстав для залучення до участі у справі нового власника ОСОБА_6 на даний час не вбачається.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувались.

Оскільки оскаржуваним рішенням суду не вирішувались права ОСОБА_3 , апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Тарасенко Д.Ю. . підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 382, 384,389,390 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Тарасенко Дар`ї Юріївни на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Держкомзему у місті Харкові про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року.