ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/516/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Шевчук Г.М.

Суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

з участі секретаря - Іванюта О.М.

та сторін: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" - Римар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/27234/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року, постановленого суддею Грицаком Р.М., повний текст рішення складено 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсним договору про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах №406184 від 20 жовтня 2012 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та визнання недійсним договору поруки від 15 травня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на виконання умов договору №406184 від 20 жовтня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 20 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено угоду N 406184 з додатками N 1 та N 2, які є невід`ємними частинами угоди. Предметом даної угоди є надання учаснику системи АвтоТак грошових коштів, спрямованих на придбання автомобіля марки «Chevrolet», модель «Aveo New» вартістю 128 700 грн. із сплатою 84 внесків. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 15 травня 2013 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» було укладено договір поруки. На виконання умов договору у період з 14 листопада 2012 року по 08 квітня 2016 року ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача 208949 грн. 59 коп. 28 травня 2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль марки «Chevrolet Niva 2123», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Аналізуючи пункти оспорюваного договору суть останнього спрямована на захист інтересів лише лізингодавця так як право зміни вартості платежів та розміру предмета лізингу належить лізингодавцю, що в свою чергу позбавляє лізингоодержувача впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного договору.

Крім того на момент укладення угоди №406184 від 20 жовтня 2012 року, ТзОВ «АВТО ПРОСТО» не володіло ліцензією на надання фінансових послуг, а відповідно не мало права укладати угоду з надання фінансових послуг. Умови договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, виходячи з норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушують його права як споживача послуг. Позивачі вважають Угоду № 406184 та Додатки № 1, № 2 до неї такими, що укладені з порушенням норм закону, оскільки при їх укладенні відповідач не довів до його відома реальні умови надання фінансової послуги, ввів їх в оману, допустивши нечесну підприємницьку діяльність. Положення угоди та додатків до неї містять несправедливі умови, створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, оскільки фактично між сторонами був укладений договір лізингу. Тому просять позов задовольнити та визнати згадані угоди недійсними.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсним договору про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах №406184 від 20 жовтня 2012 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та визнання недійсним договору поруки від 15 травня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на виконання умов договору №406184 від 20 жовтня 2012 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що на момент укладення угоди №406184 від 20 жовтня 2021 року, ТзОВ "Авто Просто" належала до фінансової установи, яка в даному випадку здійснювала діяльність спрямовану на залучення фінансових активів та їх адміністрування для придбання товарів у групах, тобто надавала фінансові послуги, а тому потребувала наявність відповідної ліцензії. Оскільки момент укладення оскаржуваної Угоди ТзОВ "Авто Просто" ліцензією не володіло, а відповідно не мало права укладати угоду з надання фінансових послуг. Судом першої інстанції не враховано ,що умови договору є несправедливими та порушують його права як споживача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ "Авто Просто" - адвокат Нагорний А.Є. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін оскільки рішення суду винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача ТОВ "Авто Просто" заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу задовольнити.

Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2012 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 було укладено договір N 406184 (далі - Договір) з додатком № 1 який є невід`ємною частинною цього договору.

Предметом Договору є надання учаснику послуг системи «Авто Так», спрямованих на придбання автомобіля марки «Chevrolet», модель «Aveo New» вартістю 128 700 грн. із сплатою 84 внесків.

Відповідно до додатку № 1 до Договору, сторони погодили, що учасник системи сплачує: винагороду за послуги, пов`язані зі вступом до Системи - 4633,20 грн.; щомісячний цілий чистий внесок (частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля) 1,1905 %; щомісячний платіж за послуги з адміністрування 0,35% ПДВ; щомісячний страховий платіж - 0,1 %; плату за отримання автомобіля (одноразовий платіж, що підлягає сплаті учасником, якому було надано право на отримання автомобіля) - 3 % ПДВ.

Згідно з вимогами пунктів 2.1, 2.2 статті 2 розділу ІІ Договору поточна ціна автомобіля зазначена у додатку № 1 до договору - це остання поточна ціна автомобіля, повідомлена ТОВ «Авто Просто» постачальником на день укладення Договору. Поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку складових повних внесків та інших платежів, передбачених договором, протягом всього строку існування групи, та повідомляється Авто Просто постачальником.

Положеннями пункту 2.6 статті 2 розділу ІІ Договору, чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від повної вартості автомобіля та не підлягають перерахунку.

Позивач скористався правом, передбаченим ст.7 Договору, і звернувся до ТзОВ «Авто Просто» з заявою про вибір іншої марки автомобіля, а саме, автомобіля марки «Chevrolet Niva 2123».

14 травня 2013 року ОСОБА_1 отримав автомобіль марки «Chevrolet Niva 2123», 2013 року випуску, та зареєстрував транспортний засіб на своє ім`я. Вартість автомобіля склала 146 000 грн.

15 травня 2013 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 з метою забезпечення належного виконання умов Договору №406184 від 20 жовтня 2012 року було укладено договір поруки, оскільки між кредитором і боржником ОСОБА_1 укладено Договір, спрямований на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «АвтоТак».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанці вірно виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог, оскільки умови укладеного договору №406184 від 20 жовтня 2012 року містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання, позивачем було отримано автомобіль, зареєстровано його, а також виконувалися умови оспорюваного правочину, які були погоджені сторонами.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.

Предметом угоди від 20 жовтня 2012року № 406184 є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак», тому правовідносини, які виникають на підставі цього правочину, регулюються вищевказаним законом та іншими актами цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що умови укладеного між сторонами договору містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання.

Статтею 204 ЦК Українизакріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цьогоКодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом(частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів`продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів`містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів »нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд першої інстанції вірно зазначив,що підписання позивачем договору та додатку до нього є підтвердженням факту ознайомлення з ними, розуміння їх умов, визначень та іншого.

Ці умови та визначення детально і ясно викладені в угоді та додатках до неї, підстави для твердження про їх незрозумілість, спробі введення в оману відсутні.

Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги Товариства та порядок їх надання, яка закладена в самому змісті угоди та додатках до неї, підписаних ним.

Позивач не довів, що відповідач відмовив йому у відповідях на запитання щодо договору та додатку до нього, або ж давав неповні відповіді, іншим чином ухилявся від роз`яснень умов договору або ж намагався ввести його в оману.

Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався забезпечити придбання автомобіля для позивача за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи, а позивач зобов`язався здійснити необхідну кількість періодичних платежів для повної оплати поточної ціни автомобіля та вартості послуги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав за договором автомобіль і зареєстрував його на своє ім`я, тобто прийняв виконання зобов`язання відповідачем без заяв і претензій

Доводи апеляційної скарги, що умови Договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, з врахуванням норм Закону Україн и«Про захист прав споживачів», оскільки порушують права позивача як споживача послуг колегія суддів не приймає як необгрунтовані оскільки вони не доведені позивачем.

Доводам позивача, що умови договору є несправедливими, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, порушує вимоги Закону ''Про захист прав споживачів'' суд першої інстанції надав правову оцінку та виклав відповідні мотиви у рішенні суду.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши умови договору, надав юридичну оцінку договору на предмет його несправедливості з урахуванням обставин справи правильно зазначив, що спірний договір укладено з дотриманням положень цивільного законодавства, і його зміст не суперечить Закону.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідач не мав права надавати послугу придбання товарів у групі, оскільки не мав ліцензії як безпідставні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг »та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Вказаний Закон № 3462-ІУ від 02.06.2011 року набув чинності 09.01.2012 року. Відповідно до п. З та п. 4 Закону № 3462-ІУ від 02.06.2011 року:

3)Фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону.

4)Спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

12.11.2012 року набуло чинності Розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах".

15.01.2013 року після набрання чинності Розпорядження 1676 від 09.10.2012 року ТОВ "АВТО ПРОСТО" отримало Ліцензію на право надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Тобто, на час укладення договору згадані зміни до закону не діяли.

Таким чином, діяльність ТзОВ «АВТО ПРОСТО» з надання послуг спрямованих на придбання товарів в групах станом на жовтень 2012 року не визнавалася як діяльність з надання фінансових послуг, а отже, не підлягала ліцензуванню.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги, що оскаржувана угода містить усі особливості, що містить в собі договір фінансового лізингу та до даного договору застосовуються положення ЦК України про лізинг колегія суддів не приймає до уваги як без підставні.

За договором лізингу, відповідно до статті 806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі змістом вказаної норми права в лізинг лізингоодержувачу лізингодавець передає у користування майно, яке належить йому на праві власності або спеціально придбане ним для такої передачі. У будь-якому випадку предмет лізингу перед передачею лізингоодержувачу має належати лізингодавцю на праві власності, і передається лізингоодержувачу у користування на певний строк, з можливістю подальшого набуття права власності.

Спірним договором передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг) є фінансовою послугою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений між сторонами договір не є договором лізингу та не містить в собі його ознаки.

Доводи апеляційної скарги, що позивачі не були проінформовані про збільшення розміру забезпеченого порукою зобов`язання, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності та що вони не давали згоди на зміну зобов`язання, зокрема, щодо збільшення поточної ціни автомобіля, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Згідно п. 2.4 ст. 2 договору поруки сторони погодили, що розмір забезпечених порукою вимог кредитора до боржника дорівнює сумі всіх повних внесків та інших, передбачених угодою платежів, що підлягають сплаті боржником. На момент підписання договору поруки розмір забезпечених порукою вимог складає 102829,74 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміни поточної вартості автомобіля передбачені умовами договору і обумовлені зміною вартості автомобіля протягом дії угоди, а тому вони не призвели до зміни обсягу відповідальності поручителя і припинення поруки, оскільки поручителі, підписавши договір поруки, на такі зміни надали свою згоду.

У відповідності до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивачі погодилися з умовами угоди та договору поруки, підписавши їх.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Відмовляючи в частині позовних вимог, щодо визнання недійсним договору поруки укладеного 15 травня 2013 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_3 з метою забезпечення належного виконання умов Договору №406184 від 20 жовтня 2012 року, суд першої інстанції вірно зазначив,що поручитель не є споживачем послуг відповідача, а навпаки, є особою, яка забезпечує відповідальність боржника у договорі, а сам договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому поручитель не може розглядатись як споживач послуг і на нього не може поширюватися дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

Головуюча: Шевчук Г.М.

Судді: Костів О. З.

Міщій О. Я.