Провадження № 22-ц/801/2346/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 рокуСправа № 127/31727/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сопруна В.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Медяною Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у сумі 25000 доларів США (відповідно офіційного курсу НБУ на 21.11.2019 становить 604 500 грн.) та штраф за несвоєчасне повернення боргу у сумі 2500 доларів США (відповідно офіційного курсу НБУ на 21.11.2019 становить 60 450 грн).

Позовна заява мотивована тим, що 01.07.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено договір позики грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, за умови повернення відповідачем грошових коштів до 25.07.2018.

Однак на прохання позивача повернути кошти відповідач в добровільному порядку борг не повертає, чим порушує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вимушена був звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Зазначає, що визнає лише те, що 01.07.2016 було укладено вказаний договір позики. За даним договором відповідач отримав 10000 доларів США. Залишок у розмірі 15000 доларів позивачем не передавався, а тому й не отримувався відповідачем. Крім того, просив застосувати строк позовної давності щодо вимог, заявлених до 22 листопада 2016 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 а на користь ОСОБА_2 борг у сумі 21 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 21 листопада 2019 року становить 507 780 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3072,73 гривень.

Позивач рішення суду не оскаржив.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову та змінити додаткове рішення.

В якості основного доводу ОСОБА_1 вказав суд першої інстанції не взяв до уваги, що він отримав кошти в розмірі 10000 доларів США, однак їх повернув у зазначений строк, що підтверджується аудіозаписом розмови сторін по справі.

Також зазначає, що співзасновник ТОВ «ВІК» та ТОВ «САФАРІ ПЛЮС» є його рідна сестра, інтереси якої представляв за довіреністю щодо питань управління даними товариствами. В липні 2016 року відповідач звернувся до позивача з питанням отримання позики в розмірі 10000 доларів США. ОСОБА_2 погодилась надати зазначену сум, але з умовою, що в договорі позики буде зазначено 25000 доларів США. Таку пропозицію обґрунтувала тим, що 15000 доларів США становить вартість боргу, що покладений на ОСОБА_3 від отриманого товариствами позики в 2015 році (30% від 50000 доларів США).

Тому сума боргу в розмірі 15000 доларів США не передавалась позивачем за договором, тобто він фактично не отримав вказані кошти.

На апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду та додаткове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.07.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 25 000 доларів США з терміном їх повернення до 25 липня 2018 року (а.с. 6).

Згідно п. 1 Договору повернення вказаних коштів повинно відбуватись кожен місяць частинами (не менше ніж 1000 доларів США на місяць або у гривнях, не менше грошової суми яка на день повернення має бути еквівалентна 1 000 доларів США за комерційним курсом, встановленим АТ «Райффайзенбанк Аваль»), починаючи з 25 липня 2016 року.

П. 4 Договору передбачено, що у разі неповернення коштів у встановлений строк, застосовується штрафу у розмірі 10% від суми своєчасно не виконаного зобов`язання.

27.06.2019 позивачем з метою досудового врегулювання спору відповідачеві було направлено вимогу про повернення суму боргу у повному обсязі (а.с.9). Жодних дій зі сторони ОСОБА_1 щодо добровільного відшкодування боргу здійснено не було.

Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ним було погашено борг у розмірі 10000 доларів США та фактично не отримано грошові кошти у розмірі 15000 доларів США, на чому він наголошував, заперечуючи позов.

Разом з тим, відмовляючи в частині стягнення штрафу за несвоєчасне повернення боргу у сумі 2500 доларів США, суд першої інстанції посилаючись на п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України зазначив, що позовна давність до даної вимоги становить 1 рік, а відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 25 липня 2018 року, тому позовна давність сплинула до моменту пред`явлення позову, тобто до 25.07.2019, тому підлягає до стягнення з ОСОБА_1 борг у сумі 21 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 21 листопада 2019 року становить 507 780 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підтвердження укладення договору та передачі позивачем відповідачу коштів в матеріалах справи міститься оригінал договору позики від 01.07.2016 (а.с.125).

Факт власноручного написання ОСОБА_1 даного договору останнім не заперечується.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На день пред`явлення позову зобов`язання відповідачем виконані не були.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що сума боргу в розмірі 15000 доларів США не передавалась позивачем за договором, що він фактично не отримав вказані кошти, при цьому як на доказ посилався на розписку укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Висновок суду, що текст розписки свідчить про перемовини сторін щодо розміру і ціни часток у товаристві (а.с. 40), а не виконання договору позики від 01.07.2016, є правильним.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги наданий документ, оскільки він не підтверджує факт неотримання відповідачем коштів в розмірі 15000 доларів США.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він отримав кошти лише в розмірі 10000 доларів США, однак їх повернув у зазначений строк посилаючись на аудіо запис розмови сторін по справі, не приймаються, оскільки аудіо запис, є неналежним доказом у справі.

Вінницький апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника надати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі.

Однак, в супереч вказаним вимогам статті, відповідачем не надано документ, який доводить факт повернення боргу в сумі 10000 доларів США .

В п. 2 Договору вказано, що «зазначена сума грошей отримана «позичальником» від «позикодавця» повністю до оформлення та підписання цього договору. Підпис «позичальника» на договорі свідчить про те, що ним отримані вищезазначені грошові кошти в повному обсязі».

Відповідачем в судовому порядку не було оскаржено даний договір, відповідних доказів того, що відповідач не отримував вказані кошти або були одержані у меншій кількості суду не було надано.

Даний договір було власноруч підписано ОСОБА_1 , яким на день пред`явлення позову зобов`язання за договором не виконано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції враховуючи надані позивачем докази дійшов правильного висновку про доведеність факту укладення з відповідачем договору позики, що в свою чергу не було спростовано відповідачем в ході розгляду справи.

Щодо строків позовної давності, суд апеляційної інстанції вказує на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачу за договором позики необхідно було внести перший платіж у сумі 1000 доларів США до 25.07.2016, а позовна заява подана до суду 22.11.2019, тому позовні вимоги, за період до 22.11.2016 не підлягають задоволенню, як такі, позовна давність щодо яких сплинула.

Отже, на момент звернення з позовом по суті заявлених вимог сплив строк позовної давності щодо даного періоду, позивач без поважних причин пропустив цей строк, проте в позові не завив вимогу про його поновлення, причин поважності такого пропущення суду не навів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за період до 22.11.2016, а саме щодо наступних чотирьох періодичних платежів у розмірі 1000 доларів США.

Водночас апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення штрафу за несвоєчасне повернення боргу, оскільки позовна давність щодо даної вимоги сплинула до моменту пред`явлення позову.

За таких обставин, враховуючи, що договір позики, укладений між сторонами є чинним, умови договору боржником порушено, суд дійшов обґрунтованого висновку, що боржник зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики у розмірі 21000 доларів США.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.ст.137, 141 ЦПК України, правомірно стягнув з позивача на користь відповідача суму у розмірі 3072,73 гривень пропорційно задоволеним вимогам.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги дублюють відзив відповідача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення та додаткового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.137, 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді В.В. Сопрун

Т.М. Шемета