Ухвала

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 331/1418/20

провадження № 61-17586ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу Кредитної спілки «Запоріжжя» на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у справі за позовом Кредитної спілки «Запоріжжя» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Запоріжжя», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року Кредитна спілка «Запоріжжя» (далі - КС «Запоріжжя») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2019 року

між КС «Запоріжжя» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 50 000 грн на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості.

З метою забезпечення зобов`язань за договором кредиту 29 березня

2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі взяли на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями боржника, що випливають із договору кредиту від 29 березня 2019 року, укладеного між кредитором та боржником.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору кредиту, станом

на 18 вересня 2020 року утворилася заборгованість за тілом кредиту

у розмірі 44 071,73 грн; процентами за користування кредитом, в тому

числі за неправомірне користування кредитом, за період з 29 березня

2019 року по 29 березня 2020 року - 48 936,45 грн; процентами

за неправомірне користування коштами за період з 30 березня

по 19 листопада 2020 року - 70 743,56 грн.

Посилаючись на вищевказане, КС «Запоріжжя», з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором кредиту від 29 березня 2019 року у розмірі 185 787,60 грн,

з яких: сума кредиту - 44 071,73 грн; проценти за користування кредитом,

в тому числі за неправомірне користування кредитом, за період

з 29 березня 2019 року по 29 березня 2020 року - 48 936,45 грн; проценти згідно з пунктом 5.4 договору кредиту за період з 30 березня

по 19 листопада 2020 року - 70 743,56 грн; штраф - 22 035,86 грн.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до КС «Запоріжжя», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 членом

КС «Запоріжжя» ніколи не була, зі статутом кредитної спілки

не знайомилася, а, тому, й не визнавала його, відповідні внески

не сплачувала, в органах самоврядування відповідача участі не приймала,

у зв`язку з чим не може бути стороною договору, укладеним з кредитною спілкою.

Відповідно до пункту 5.5. договору кредиту від 29 березня 2019 року у разі прийняття кредитодавцем рішення про стягнення процентів за користування кредитом та суми кредиту в судовому порядку до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку кредиту на дату прийняття кредитодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості у судовому порядку.

Посилаючись на те, що встановлення КС «Запоріжжя» штрафу в розмірі

50 % від розміру зобов`язання в разі допущення прострочення за кредитом (не залежно від строку такого прострочення), суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір кредиту від 29 березня 2019 року, укладений між КС «Запоріжжя» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним пункт 5.5 договір кредиту від 29 березня 2019 року, укладений між КС «Запоріжжя» та ОСОБА_1 , в частині застосування до позичальника штрафу у розмірі 50 % від суми фактичного залишку кредиту на дату прийняття «Кредитодавцем» рішення про стягнення простроченої заборгованості у судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 25 січня

2021 року (у складі судді Скользнєвої Н. Г.) позов КС «Запоріжжя» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 на користь КС «Запоріжжя» заборгованість за кредитним договором у розмірі 165 751,74 грн, з яких: сума кредиту - 44 071,73 грн; проценти за користування кредитом, в тому числі за неправомірне користування кредитом за період з 29 березня 2019 року по 29 березня 2020 року - 48 936,45 грн; проценти згідно з пунктом 5.4 договору кредиту за період з 30 березня по 19 листопада 2020 року - 70 743,56 грн;

штраф - 2 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопервісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви КС «Запоріжжя» із зменшенням суми штрафу на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту своїх прав направлений, перш за все, на спробу уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за договором, а не на відновлення балансу прав та обов`язків сторін за договором, а, тому, відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року

(у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кримської О. М., Маловічко С. В.) рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2021 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КС «Запоріжжя» суми процентів згідно з

пунктом 5.4 договору кредиту за період з 30 березня по 19 листопада

2020 року у розмірі 70 743,56 грн змінено, зменшено розмір останніх

до 2 647,70 грн.

Змінено загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів у цій справі на користь позивача на 97 655,88 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині стягнення з відповідачів заборгованості за процентами згідно з пунктом 5.4 договору кредиту за період з 30 березня по 19 листопада 2020 року у розмірі 70 743,56 грну зв`язку з нікчемністю пункту 5.4 договору кредиту.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, увалюючи рішення

в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов вірного висновку,

що КС «Запоріжжя» має право на солідарне стягнення з відповідачів у цій справі процентів згідно з пунктом 5.4 договору кредиту від 29 березня

2019 року (частина друга статті 625 ЦК України) за період з 30 березня по 19 листопада 2020 року, проте помилився у розмірі останніх, оскільки

на вказаний договір кредиту від 29 березня 2019 року, не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, стаття 18 вказаного Закону останнього про несправедливі умови договору в частині пункту 5.4 договору. Тому, розмір процентів в порядку частини другої статті 625 ЦПК України за період з 30 березня по 19 листопада 2020 року підлягає зменшенню.

29 жовтня 2021 року КС «Запоріжжя» через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права

на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у даній справі є вимоги як майнового

характеру - стягнення заборгованості за договором кредиту (первісний позов) у розмірі 185 787,60 грн, так і немайнового характеру - захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним (зустрічний позов).

Ціна позову майнового характеру становить 185 787,60 грн.

Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2021 року не перевищують двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру, є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, а тому заявник вважає, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження.

Доводи щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, й в цілому до заперечення результату розгляду справи апеляційним судом, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення апеляційного суду тільки через те, що таке рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконним, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою

КС «Запоріжжя» немає.

Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб,

так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Запорізького апеляційного суду від 29 вересня

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Кредитної спілки «Запоріжжя» на постанову Запорізького апеляційного суду

від 29 вересня 2021 року у справі за позовом Кредитної спілки «Запоріжжя» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Запоріжжя», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук