Справа № 344/2554/19
Провадження № 2/344/438/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Герлан Н. В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про зобов`язання усунення перешкод та зобов`язання припинення створення перешкод у оформленні у власність земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що позивач є власником 1/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 за рішенням Івано-Франківського міського суду від 07/10/2013. Будинок не придатний до проживання. Право власності на 2/3 зазначеного домоволодіння за припущенням позивача зареєстровано за ОСОБА_7 . За наступним припущенням позивача ОСОБА_7 помер і його спадкоємцем є ОСОБА_4 , яка з членами її сім`ї користується домоволодінням. Належне позивачу майно перебуває під ризиком руйнування. Позивач не розробляла технічні умови на земельну ділянку, яку могла б приватизувати, а тому не може звернутись за отриманням дозволу на проведення будівельних робіт. Рішенням суду від 17/11/1970 розподілено земельну ділянку площею 512,1 м2 між бабою позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , виділено ОСОБА_8 94 м2, а ОСОБА_9 189 м2, у спільному користуванні залишено 118,2 м2. 30/07/2015 рішенням Івано-Франківської міської ради надано позивачу дозвіл на складання проекту землеустрою. Відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належать суміжні земельні ділянки, межі контурів будинку позивача перебувають на земельних ділянках відповідачів. Відповідач ОСОБА_4 відмовилась погодити межі земельної ділянки, бажаної позивачем. Тому позивач просила суд про про зобов`язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні позивачу земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , шляхом проведення зміни відомостей у Державному земельному кадастрі про межі належних їм земельних ділянок по АДРЕСА_2 із кадастровим номером 0:08:007:0330 та на АДРЕСА_3 із кадастровим номером 0:08:007:0292 за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до фактичного землекористування та, зобов`язання ОСОБА_4 припинити створювати позивачу перешкоди у оформленні позивачем у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , шляхом непогодження меж земельної ділянки та зобов`язати погодити такі межі у визначеному законом порядку.

В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що це спір про межі і отримання земельної ділянки у власність; позивач просив у суду про експертизу, а суд йому в цьому відмовив, а тому це упереджене ставлення; експертиза би визначила, які документи суду необхідно дослідити і, яку оцінку їм надати; відносини між сторонами недоброзичливі; приведення у відповідність меж земельної ділянки неможливо; відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 необхідно зобов`язати привести у відповідність; відповідача ОСОБА_4 необхідно зобов`язати не створювати перешкоди і погодити межі; позивач є співвласником частини будинковолодіння; позивач хотіла приватизувати земельну ділянку, а суміжні землекористувачі не погодили межі такої ділянки; позивач звернулась до земельної комісії, яка рекомендувала їй звернутись до суду; ще батьки і дід позивачки судились; будинок 30-х років; є судове рішення про виділення в спільне користування двору; всі відповідачі не погодили межі бажаної позивачем ділянки; домоволодіння позивача стоїть на земельній ділянці ОСОБА_6 ; відповідачі повинні подати заяви про встановлення земельних ділянок «на місце»; проекту будівництва, що самовільно здійснила позивач не було отримано, оскільки земельна ділянка для цього не відведена; було накладено на позивача штраф за порушення правил проведення будівельних робіт, який вона сплатила; були на позивача листи, акти і штраф архітектурно-будівельних органів за самовільні роботи.

В судовому засіданні позивач надала перед судом пояснення про те, що під час судового розгляду страждають її діти, оскільки не мають де жити; діти бомжують; діти живуть в однокімнатній квартирі; самовільні добудови позивач здійснила кілька раз, сусіди раніше хотіли купити у неї її частку. При цьому позивач надала перед судом пояснення про те, що вона не знає чи в результаті її кілька разових самовільних добудов збільшилось її майно і її частка в спільному майні і площа земельної ділянки із спільного користування, що на даний час зайнята виключно нею. Крім цього позивач надала перед судом пояснення про те, що раніше її матір самовільно здійснила будівництво на неприватизованій земельній ділянці, яка перебувала в спільному користуванні сторін спору, площею 3х3 м2; технічного паспорту і по цей день немає; крім цього і баба позивача збудувала веранду і кімнату.

Пояснення позивача про те, що її троє дітей не проживають в спірному будинку і користуються житловим приміщенням на праві оренди через розпочатий позивачем спір не визначені законом в якості підстави задоволення відповідного позову. При цьому саме за змістом позовної заяви будинок не придатний до проживання через його технічний стан, а не через судовий розгляд спору. Тому позивач з дітьми не проживає в спірному будинку не через звернення позивача до суду, а через його непридатність до проживання, до якого його довели позивач та її родичі.

Так само в судовому засіданні позивач не надавала перед судом пояснень про те, що відповідачі будь-яким чином перешкоджають позивачу та її дітям користуватись будинком АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що позивачем не доведено жодну обставину порушення будь-яких її прав відповідачами; будь-яких накладень ділянок немає, межі весь час визначались по огорожі і будинку і дотримуються до цього часу; жодного доказу накладень позивач та її представник суду не надали; наданий суду позивачем та її представником доказ є неналежним, оскільки в ньому не вказано хто його склав і що він встановлює; це позивач порушує межі, що раніше були визначені на відповідній території і це позивач захопила земельну ділянку; відповідач надав суду докази незаконності будівництва здійсненого позивачем; принцип добросусідства порушено саме позивачем, оскільки вона захопила земельну ділянку і здійснила незаконне будівництво; незаконними є добудова позивача, а також розпочата нею реконструкція; за будинком закріплено в користування земельну ділянку; є судове рішення щодо спільного користування ділянкою, яка для цього закріплена, оскільки раніше родичі сторін також перебували в неприязних відносинах і конфліктували; межі земельної ділянки, яку бажає позивач не погоджено, оскільки позивач захопила земельну ділянку, що перебувала в спільному користуванні і побудувала там незаконну добудову; є протокол Архітектурно-будівельної інспекції про незаконність будівництва позивача; архітектурно-будівельна інспекція і архітектурно-будівельний контроль встановили, що позивачу будівельний паспорт не видавався, дозвіл на будівництво позивачу не видавався; проект позивач не розробляла і на погодження не подавала; саме позивач захопила земельну ділянку і вводить суд в оману щодо фактичних обставин спору; в провадженні суду є спір за позовом позивача про оскарження рішення земельної комісії про непогодження меж земельної ділянки, в якому позивачу відмовлено; рішення суду про спільне користування земельною ділянкою не скасовано, а тому позивач та її родичі повинні були його дотримуватись, а не порушувати, самовільними будівництвами; позивач самовільно, самостійно змінила спільне користування земельною ділянкою, яка за судовим рішенням мала перебувати в спільному користуванні сторін; самовільне захоплення позивачем земельної ділянки із спільного користування сторін і є підставою відмови в погоджені їй меж; розподіл права на користування земельною ділянкою має здійснюватись з урахуванням часток сторін в спільній власності на будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Отже надання позивачем та її адвокатом суду неправдивих пояснень щодо фактичних обставин спору не визначено процесуальним законом в якості правової підстави для задоволення позову чи порушення прав відповідачів, а визначено підставою для притягнення винуватих в цьому осіб до юридичної відповідальності, що встановлена законом.

Крім цього надання представником позивача перед судом пояснень про те, що проекту будівництва, що самовільно здійснила позивач не було отримано, оскільки земельна ділянка для цього не відведена є визнанням обставини неправомірних дії позивача, що навпаки спростовує позов, а не обґрунтовує його підстави. Так само представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач сплатила призначений їй штраф за порушення правового регулювання щодо самовільного будівництва, що також є доказом визнання позивачем обставини порушення нею встановленого законом порядку здійснення будівельних робіт.

Відповідач ОСОБА_4 подала суду письмовий відзив на позов, в якому заперечила позов у зв`язку з його безпідставністю, оскільки приватизація земельної ділянки відповідачем є законною, позивачем не оскарженою, під час приватизації відповідач погодила межі з батьком позивача ОСОБА_10 , ніяких претензій він не заявляв щодо їх межі, відповідач отримала державний акт, є власником своєї земельної ділянки, жодних правових норм при приватизації не порушено і позивачем порушення таких не доведено, накладення земельних ділянок позивачем не відповідає фактичним обставинам, документ про відповідне накладення ніким не підписаний, накладення в ньому не доведено, такий доказ не є належним і недостовірним і це було відомо позивачу на час звернення до суду.

В рішенні Івано-Франківського міського суду від 07/10/2013 визнано право власності за позивачем на належну ОСОБА_8 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Однак в зазначеному судовому рішенні не вказано розмір частки, право позивача на яку було визнано.

Відповідно до інформації №131223154 від 18/07/2018 за позивачем зареєстровано право на 1/3 частки домоволодіння Лучна 27 в м. Івано-Франківськ.

Рішенням 17/11/1970 Народного суду м. Івано-Франківськ ухвалено провести розподіл земельної ділянки площею 512,1 м2 з виділенням ОСОБА_8 94 м2, ОСОБА_9 189 м2 при будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 30/07/2015 позивачу надано право на складення проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1 за площею 0,0174 га.

15/09/2015 складено акт узгодження меж земельної ділянки, який погодив ОСОБА_5 .

Відповідно до державного акту №316938 від 02/08/2011 за ОСОБА_11 зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_11 вона межує з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , які підписали межі як суміжні землекористувачі.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 05/10/2010 ухвалено рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю ОСОБА_11 .

Отже з 02/08/2011 ОСОБА_11 є власником земельної ділянки і доказів щодо незаконності чи неправомірності підстав набуття відповідачкою земельної ділянки у власність, позивач суду не надала.

ОСОБА_4 подала письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що в 2008 році позивач здійснила незаконні дії щодо будівництва реконструкції, яка полягала у зведенні нових стін навколо частини будинку, що перебуває в її користуванні, розширила займану площу, змістила зовнішні стіни, самовільно захопила частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні. В такий спосіб позивач порушила права ОСОБА_4 , якій належить 2/3 частки в праві власності на відповідне будинковолодіння.

30/08/2018 складено інформацію Управлінням Державної архітектурно будівельної інспекції в Івано-Франківській області про те, що не видавалось будівельного паспорта забудови ділянки по АДРЕСА_1 .

08/08/2018 Департаментом містобудування, архітектури та культурної спадщини повідомлено, що містобудівні умови та обмеження за адресою АДРЕСА_1 не видавались.

Витягом з протоколу №197 від 05/04/2019 засідання узгоджувальної комісії Виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів погоджено ОСОБА_4 земельну ділянку.

Відповідно до інформації Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07/02/2020 позивач влаштувала новий фундамент та звела капітальні стіни, виконала будівельні роботи впритул будинку по АДРЕСА_1 без повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

04/02/2020 складено акт Виконавчого комітету про те, що позивач влаштувала новий фундамент та звела капітальні стіни, виконала будівельні роботи впритул будинку по АДРЕСА_1 без повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

04/02/2020 складено протокол про адміністративне правопорушення позивача, що позивач влаштувала новий фундамент та звела капітальні стіни, виконала будівельні роботи впритул будинку по АДРЕСА_1 без повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

04/02/2020 ухвалено припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт щодо позивача.

Отже відповідачами перед судом однозначно доведено ту обставину, що саме позивач порушила правила добросусідства, про порушення яких відповідачами надав перед судом пояснення представник позивача.

Крім цього позивачу не належить на праві власності будь-яка земельна ділянка за адресою спірного домоволодіння. Тому відповідачі не могли порушити речові права позивача, оскільки вони не належать позивачу. Таким чином позивач подав до суду позов про захист не реальних речових існуючих прав, а уявних ним прав.

Разом з цим самовільне захоплення позивачем земельної ділянки, що перебувала в спільному користуванні з іншими учасниками спору і самовільне здійснення позивачем на такій земельній ділянці будівництва не є правовою підставою для визнання приналежності земельної ділянки позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 3 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже земельні ділянки відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є сформованими, можуть бути об`єктами цивільних прав, а земельна ділянка позивача не належить до таких.

Отже саме відповідачам належать речові права на їх земельні ділянки, а тому їм належить право на захист їх права власності від заперечення, невизнання чи порушення будь-якими іншими учасниками цивільних відносин.

В позовній заяві позивача не вказано, які безпосередньо активні фізичні дії, яких саме осіб складають собою порушення прав позивача, а також, які саме права позивача порушено.

В позові вказано на загальне незадоволення позивача своєю ж бездіяльністю щодо не своєчасного звернення до уповноважених органів про приватизацію земельної ділянки.

Позивач не є власником земельної ділянки за площею, і координатами, що задумані позивачем, за якими позивач виклала в позові претензії до відповідачів.

Також позивач не є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , оскільки в її ж позові зазначено, що позивачу належить право на 1/3 частини домоволодіння.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Оскільки відповідачі отримали у власність земельні ділянки за встановленими межами за змістом топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, а позивач не приватизувала земельну ділянку за спірною адресою таким чином відповідачі не могли порушити будь-яких прав позивача, які у неї не виникли.

Отже позов пред`явлено не на захист гарантованого законом позивачу права.

Таким чином до обов`язків позивача належало довести перед судом можливість захисту відповідного охоронюваного законом інтересу.

При цьому уявний позивачем охоронюваний законом інтерес не може суперечити існуючим правам відповідачів щодо їх володіння і захисту права власності.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 545/1149/17, якщо суміжний землекористувач відмовляється погодити межі земельної ділянки, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Таким чином відмова суміжного землекористувача від погодження меж земельної ділянки здійснена, за поясненням представника відповідача, у зв`язку з порушенням позивачем правил добросусідства, самовільним зайняттям позивачем земельної ділянки із спільного користування, самовільним здійсненням позивачем будівельних робіт.

Право погодити або відмовитися від підпису є конституційно-гарантованим правом кожної особи на вільне волевиявлення та реалізацію належних їй прав.

Отже, по-перше, відмова відповідача від погодження меж земельної ділянки позивача не є свавільною, а обґрунтована порушенням позивачем прав відповідачів.

По-друге, відмова від підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Тому позов засновано на помилці позивача щодо юридичної оцінки цієї обставини. Відповідне положення правового висновку Верховного Суду було відомо позивачу, а тому він зобов`язаний був його дотримуватись, а також був зобов`язаний привести зміст позову та оцінку обставин до змісту зазначеного висновку Верховного Суду. Суперечність позову висновку Верховного Суду вказує на порушення позивачем його процесуальних обов`язків.

Отже відмова відповідача від підписання акта погодження меж не належить до форм перешкоджання позивачу у реалізації його бажання приватизувати земельну ділянку.

Таким чином в частині вимог до ОСОБА_4 позов позбавлений будь-яких правових підстав, не заснований на правовому регулюванні спірних відносин національним законодавством, а тому є надуманим і належить до форм зловживання правом на звернення до суду.

Прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність належить до повноважень органу місцевого самоврядування. Не підписання чи відмова у підписанні вказаних документів іншою особою не є підставою для відмови у затвердженні технічної документації уповноваженим органом.

Тому судом відмовлено позивачу в позові не через упереджене ставлення, як про це неодноразово повідомив в судовому засіданні адвокат позивача, а саме через відсутність у позивача будь-якої правової підстави для пред`явлення позову до ОСОБА_4 щодо зобов`язання її погодити межі земельної ділянки. При цьому протягом усього судового розгляду позивач та її адвокат так і не надали суду пояснення про те, яке безпосередньо право позивача порушено відмовою відповідача ОСОБА_4 від погодження меж бажаної позивачем ділянки. Саме відсутність обставини порушення відповідачем права позивача є правовою підставою для відмови в позові позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Важливо зазначити, що механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376). Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Позивач просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_4 припинити створювати позивачу перешкоди у оформленні у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спосіб непогодження меж земельної ділянки та зобов`язання погодити такі межі.

Тому позов до ОСОБА_4 позбавлено правових підстав також і у зв`язку з тим, що, в змісті прохальної частини позову ОСОБА_1 не зазначено межі земельної ділянки, поворотні точки і картографічні дані, за якими позивач просив суд зобов`язати відповідача погодити відповідні межі.

Саме абстрактна форма викладення прохальної частини вимог позивача до відповідача ОСОБА_4 не забезпечує будь-якої можливості ухвалити судове рішення про задоволення абстрактного позову.

У свою чергу в ст. 124 Конституції України проголошено обов`язковість виконання судового рішення. Проте не може бути ухвалено судове рішення, яке визначено позивачем абстрактними категоріями, оскільки воно заздалегідь не може бути виконано.

Також в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже процесуальним законом безпосередньо на позивача і його адвоката покладено ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ними процесуальних дій щодо належного визначення в прохальній частині позовної заяви картографічних координат, поворотних точок, меж земельної ділянки і межових знаків, за якими позивач просив суд зобов`язати відповідача погодити межі.

Позивач є власником частки в праві власності на будинковолодіння. Позивач не подав суду доказу розподілу будинковолодіння на частини на місцевості. Таким чином позивачу не належить самостійне і виключне право визначати володіння і користування спільним майном на власний розсуд, без врахування думок інших співвласників.

Крім цього за поясненням позивача і її представника позивачу належить тільки право на 1/3 частки в спільній частковій власності, а право на 2/3 частки в праві власності належить іншому співвласнику.

Домоволодіння позивача не стоїть на земельній ділянці ОСОБА_6 , як про це надав перед судом пояснення представник позивача, оскільки позивачу не належить право на домоволодіння, а вона є співвласником частки в праві власності на домоволодіння. При цьому позивач та його представник не надали суду доказу виділення у власність позивача споруд із спільної часткової власності. Крім цього представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що саме позивач здійснила незаконне будівництво і захопила земельну ділянку, що була у спільному користуванні сторін.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Розділу VІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Отже законом встановлено форму, спосіб і порядок здійснення виправлень та усунення помилок в інформації в Державному земельному кадастрі. Таким чином позивач та інші учасники цивільних відносин зобов`язані діяти відповідно до закону, а не в супереч його положень здійснювати зловживання відповідними правами. Отже позов спрямовано на порушення встановленого законом порядку усунення помилок інформації в Державному земельному кадастрі.

Крім цього зазначені помилки можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель, а не у спосіб ухвалення судових рішень замість складення технічної документації із землеустрою та підміни судом компетенції уповноважених законом органів, замість розгляду спорів щодо реалізації такими органами їх компетенції.

Отже до обов`язку учасників цивільних відносин у разі виявлення помилок в інформації в Державному земельному кадастрі належить діяти відповідно до встановленого законом порядку та способу усунення таких недоліків інформації, а не звертатись до суду з надуманим позовом, за надуманими підставами, що спрямовано на порушення обов`язку такої особи.

Так позивач не надав суду доказу формування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин повідомлення про виявлення помилок в межах земельних ділянок відповідачів.

Так само позивач не надав суду доказу на обґрунтування його припущень про порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже позивачу не гарантується право на доказування спірних обставин припущеннями.

Оскільки у позивача немає самостійних прав на спірну земельну ділянку і немає прав на земельні ділянки відповідачів тому не може бути порушено неіснуючих прав.

Окремо необхідно відзначити, що формування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин повідомлення про виявлення помилок в межах земельних ділянок відповідачів не передбачає необхідності будь-якого виду експертиз взагалі, в тому числі і судових експертиз, про які позивач та її представник надали перед судом пояснення.

Натомість встановлення законом форми, порядку, способу і методів усунення недоліків в інформації в Державному земельному кадастрі та визначення органу, якому надано таку компетенцію також додатково свідчить про те, що клопотання позивача про проведення експертизи не засновано на дійсному правовому регулюванні, а є надуманим та спрямовано на безпідставне затягування судового розгляду.

Так, за змістом позову позивач просила суд застосувати до вирішення спору положення ст. 120 ЗК України, відповідно до якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Однак положення ст. 120 ЗК України не регулюють спірні відносини, оскільки земельна ділянка, на яку претендує позивач не перебувала у власності попереднього власника частки в праві на домоволодіння, що зазначено в позові, а тому і зміст ст. 120 ЗК України не складає правову підставу позову позивача.

Разом з цим саме позивачем предметом спору визначено зобов`язання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 здійснити зміни відомостей у Державному земельному кадастрі про межі їх земельних ділянок із відповідними кадастровими номерами.

Так, по-перше, до компетенції відповідачів не належить здійснення будь-яких змін в Державному земельному кадастрі взагалі.

Оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

По-друге, законодавством не гарантовано позивачу в якості способу захисту його прав у формі зобов`язання учасника цивільних відносин провести зміни в Державному земельному кадастрі, самостійний кваліфікаційний доступ до якого у нього відсутній.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень.

Однак не може бути виконано рішення про зобов`язання некомпетентної особи здійснити кваліфіковану професійну дію, здійснення якої належить уповноваженій законом посадовій особі в Державному земельному кадастрі.

В розділі VIII Закону України «Про виконавче провадження» встановлено порядок виконання судового рішення немайнового характеру.

В ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже єдиним правовим наслідком ухвалення судового рішення за резолютивною частиною, про яку просив суд позивач є створення обставин незаконного притягнення відповідачів до зазначеного виду юридичної відповідальності.

Разом з цим в прохальній частині позовної заяви розміщено, звернене до суду прохання позивача про зобов`язання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою «…в АДРЕСА_1 ». Отже, по-перше, в позові жодним чином не визначено межі, координати, межові знаки ні за фактичним землекористуванням, ні за юридичною документацією. По-друге, земельна ділянка в АДРЕСА_1 за змістом позову і так перебуває в користуванні позивача. Тому перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою в АДРЕСА_1 відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чиняться, а спір з відповідними відповідачами виник через реалізацію ними їх права на приватизацію належних їм земельних ділянок - непогодженням позивача з реалізацією іншими учасниками цивільних відносин, наданих їм законом повномочностей власника речі.

Використання позивачем в прохальній частині юридичної конструкції про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди… шляхом зміни ними відомостей в Державному земельному кадастрі… відповідно до фактичного користування свідчить про те, що позивач неналежним чином, що встановлений законодавчими актами України реалізував право на звернення до суду, не зміг однозначно для себе вирішити чи у нього наявні претензії до відповідачів про усунення ними перешкод в користуванні майном чи про зобов`язання відповідачів здійснити дії, що передбачені для них законом в якості обов`язку, кожен з яких є самостійним способом захисту цивільних прав та належить до самостійних форм їх захисту за негаторним позовом. Так, по-перше, претензії позивача до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 полягають в тому, що вони реалізували надане їм положеннями Конституції України право на приватизацію земельних ділянок. Необхідно підкреслити, що в прохальній частині позову взагалі не вказано, які саме перешкоди вчиняє відповідач, що їх потрібно усунути. Відповідно ж до пояснення позивача та її адвоката, що надані ними в судовому засіданні незадоволення позивача виникло у зв`язку із реалізацією ОСОБА_6 та ОСОБА_5 права на приватизацію земельних ділянок.

Однак саме по собі не задоволення позивачем здійсненням відповідачами їх права на приватизацію земельної ділянки не визначає собою правові підстави позову. Позивачем не доведено перед судом обставину порушення відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 положень законодавства під час реалізації їх права на приватизацію.

Позивач не подала суду доказу визначення на місцевості її речового права на земельну ділянку, що вона займає.

Предметом спору позивачем визначено зобов`язання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 здійснити зміни відомостей у Державному земельному кадастрі про межі їх земельних ділянок із відповідними кадастровими номерами. У свою чергу в клопотанні про призначення експертизи позивач просив призначити експертизу для винесення на вирішення експертизи питань фізичних характеристик земельної ділянки по АДРЕСА_1 (конфігурація, площа, проміри тощо), відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів на відповідній земельній ділянці межам земельних ділянок, їх розташування у технічній документації та Державному земельному кадастру, наявності порушення меж фактичного землекористування вказаної земельної ділянки, накладення суміжних земельних ділянок правовстановлюючим документам та документації з землеустрою.

Отже, по-перше, проведення технічної земельної експертизи не має значення для вирішення спору за предметом спору про зобов`язання ОСОБА_4 припинити створювати перешкоди шляхом не погодження меж земельної ділянки. Оскільки такої земельної ділянки, про межі якої позивач просить відповідача ОСОБА_4 не існує, тому що позивач не визнає речові права відповідачів ні за їх юридичним оформленням в Державному земельному кадастрі, ні за фактичним користуванням третіми особами, про що позивач особисто зазначила в позові. По-друге, заперечення ОСОБА_4 прав позивача на бажану нею земельну ділянку за уявними позивачем межами земельної ділянки є формою реалізації ОСОБА_4 її речових прав щодо земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, як про це надав перед судом пояснення представник відповідачів.

Також в судовому засіданні суб`єкт клопотання надав перед судом пояснення про те, що відсутність ідентифікації будівель за запитаннями для експертизи відповідає її методиці, а запитання головуючого адвокату щодо не зазначення в запитанні назв об`єктів та визначення їх за терміном «тощо», обґрунтування виходу за межі предмету спору, є виявом упередженого ставлення.

Крім цього для встановлення конфігурації, площі, промірів земельної ділянки не потрібно знання в галузі науки - такі характеристики просторових структур обчислюються на основі геометрії.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

Отже отримання вказаних відомостей не здійснюється в порядку проведення судових експертиз.

В ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено перелік відомостей, які підлягають внесенню до відповідного кадастру та поземельної книги, до яких не вноситься інформація, яку адвокат просив суд звідти витребувати.

В ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено зазначення у кадастрі виключно контурів споруд і їх назв.

Також в клопотанні не вказана технічна документація, з якою адвокат просив експерта порівняти відомості з державного земельного кадастру. Однак і для порівняння технічних даних не потрібні знання в сфері науки, здійснення цих дій не проводиться на підставі судових експертиз.

Питання встановлення фактичного користування та наявності його порушення належить до юридичних питань, відноситься до встановлення фактичних обставин та надання їм юридичної оцінки та перебуває у виключній компетенції суду. Компетенція суду не може бути перекладена на будь-яку третю особу.

В ст. 104 ЦПК України експерта зобов`язано відмовитись від надання висновку щодо питань, які не складають його компетенцію, а тому відповідне питання не може бути перед ним поставлено взагалі.

Так само відповідно до ст. 105 ЦПК України даний вид дослідження не належить до обов`язкових.

У свою чергу в ст. 103 ЦПК України вказано, що компетенція щодо призначення судової експертизи належить безпосередньо суду, як і визначення переліку питань перед експертом.

Тому не може бути призначено експертизу без доведення для цього правових підстав. При цьому значення експертиз, що процесуальним законом не віднесено до обов?язкових не реалізується на підставі заяв, не підлягає обов`язковому задоволенню судом.

Відповідно до ст. 104 ЦПК України врахуванню також підлягає заперечення представником відповідачів клопотання про призначення зазначеної експертизи.

Не є юридично вірогідними пояснення адвоката позивача про те, що позивач не міг звернутись до будь-якого бажаного ним експерта за проведенням експертизи для визначення обставини порушення меж земельної ділянки позивача за умови відсутності можливості пройти на земельну ділянку відповідача, оскільки підставою позову позивачем зазначено порушення межі земельної ділянки позивача, а тому огляд межі земельної ділянку позивача може бути здійснено з земельної ділянки позивача.

Такі пояснення адвоката позивача є надуманими з метою порушення власного обов`язку щодо доказування спірних обставин за змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, перекладення його з позивача на інших учасників судового розгляду.

В судових дебатах адвокат позивача надав перед судом пояснення, що земельна технічна експертиза повинна була надати суду інформацію про те, «…які документи суду необхідно взяти до уваги і яку юридичну оцінку їм повинно бути надано».

Однак в ч. 6 ст. 103 ЦПК України вказано, що питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Отже до компетенції експерта за кваліфікацією земельно-технічна експертиза не належить визначення документів, які необхідно «… взяти до уваги і яку юридичну оцінку їм повинно бути надано».

Тому не складає зазначена функція предмет земельно-технічної експертизи.

Так адвокатом позивача не враховано, що в ч. 1 ст. 89 ЦПК України вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже саме суду належить компетенція щодо оцінки доказів, а не експерту.

Так само не належить до компетенції будь-якого експерта надання суду консультацій з приводу того, «…які документи необхідно взяти до уваги» суду.

Також і вирішення питання достатності доказів належить до виключної компетенції суду.

Крім цього заперечення представником позивача права суду відмовити в клопотанні позивача про призначення експертизи не визначено процесуальним законом в якості правової підстави в задоволенні позбавленого правових підстав позову.

Інша дихотомія в поясненні адвоката позивача щодо необхідності проведення експертизи міститься в змісті прохальної частини позову та його мотивувальній частині, де вказано, що межі земельних ділянок відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вже визначені інформацією в Державному земельному кадастрі. При цьому в прохальній частині позову вказано, що позивач просив суд про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди за фактичним користуванням позивачем земельною ділянкою.

Отже відповідні пояснення адвоката позивача не обґрунтовані як фактичними обставинами спору так і суперечать їх юридичній оцінці.

Необхідно окремо відзначити, що в судовому засіданні позивач надала перед судом пояснення про те, що сторони спору раніше обіцяли їй викупити її частку, а в наступному відмовились.

Таким чином спір засновано позивачем не у зв`язку із порушенням відповідачами її прав, а через бажання відповідача здійснити незаконний тиск на відповідачів і неправомірно спонукати відповідних осіб до викупу її частки, що відповідає зловживанню правом на звернення до суду, а не захисту порушеного права.

В ч. 4 ст. 78 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В ст. 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Однак позивач не використав відповідних способів прав на земельні ділянки. Отже позивач не виконав встановлені для нього обов`язки національним законодавством щодо використання визначених законом способів прав на земельні ділянки, що встановлені в ст. 152 ЗК України.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В свою чергу ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні позивачу земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , шляхом проведення зміни відомостей у Державному земельному кадастрі про межі належних їм земельних ділянок по АДРЕСА_2 із кадастровим номером 0:08:007:0330 та на АДРЕСА_3 із кадастровим номером 0:08:007:0292 за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до фактичного землекористування та, зобов`язання ОСОБА_4 припинити створювати позивачу перешкоди у оформленні позивачем у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , шляхом непогодження меж земельної ділянки та зобов`язати погодити такі межі у визначеному законом порядку, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.