Дата документу 12.01.2021 Справа № 329/1102/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/1102/19 Головуючий у 1 інстанції: Богослов А.В.
Провадження № 22-ц/807/341/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області, Чернігівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області, Чернігівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2020 року закрито провадження у справі.

В липні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала заяву про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В обґрунтування вимог зазначила, що позивачем було заявлено необґрунтований позов для отримання можливості виїхати за межі України шляхом звільнення від заборгованості та зняття заборон в межах виконавчого провадження та через неприязні стосунки. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог, постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі №329/766/18 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з ним, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ініціювання судового процесу було лише для того, щоб мати можливість у подальшому звільнити себе від сплати заборгованості по аліментам. Борг по аліментам був сплачений позивачем лише після ухвалення вказаного судового рішення.

На підставі зазначеного просила компенсувати судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 000, здійснені внаслідок необґрунтованих дій ОСОБА_3 .

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, подання позивачем безпідставного позову, а також висновок Запорізького апеляційного суду, викладений в постанові від 25 лютого 2020 року у справі №329/766/18, зазначаючи про те, що сплата боргу по аліментам є підтвердженням недобросовісної поведінки позивача, просила скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову про задоволення заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходів з недоведеності завідомо безпідставності позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що Чернігівським районним судом Запорізької області було видано судовий наказ від 22 липня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, починаючи з 11 липня 2013 року і до настання повноліття.

28 грудня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив звільнити його від сплати нарахованої Чернігівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заборгованості по аліментам за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року включно в розмірі 10 236,78 грн. на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виникла за час фактичного проживання дитини з батьком і перебування на його утриманні.

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2020 провадження у справі було закрито у зв`язку із відсутністю предмета спору, оскільки позивачем ОСОБА_6 була сплачена сума заборгованості по аліментам перед ОСОБА_1 за судовим наказом, виданим 22 липня 2013 року Чернігівським районним судом Запорізької області по справі № 329/589/13-ц.

За приписами пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обов`язковою умовою є зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними права дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

За приписами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Отже, саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтованість дій позивача.

ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом в грудні 2019 року, предметом позову є звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що погашення ОСОБА_6 заборгованості по сплаті аліментів відбулось під час розгляду справи, таким чином, пред`явлення ним позовної заяви до ОСОБА_1 , треті особи: Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області, Чернігівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам мало місце до такого погашення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем ОСОБА_6 подано до суду завідомо безпідставний позов, за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, не заслуговують на увагу, оскільки наведені обставини можуть бути встановлені лише судом під час розгляду справи по суті.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

При цьому встановлено, що єдине, на що посилається ОСОБА_1 в клопотанні про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача, є те, що ОСОБА_3 пред`явив безпідставний позов і у подальшому у заяві по суті наводяться заперечення проти позову. Отже, заява взагалі не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на зміст постанови Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі №329/766/18 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини є неприйнятним, оскільки необґрунтованість дій ОСОБА_3 по зверненню до суду за позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам не входило до предмету дослідження у зазначеній справі №329/766/18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо причин звернення ОСОБА_3 з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам не доведені належними доказами та є припущеннями.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених підстав для компенсації ОСОБА_1 понесених нею витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, оскільки відповідачем не доведено і в матеріалах справи відсутні докази щодо необґрунтованих дій позивача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 січня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова