Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" листопада 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючої - судді Маслак В.П.,

при секретарі судового засідання Рабчинській Я.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання незаконним (недійсним) і скасування свідоцтва про право власності на квартиру

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до суду та просила визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності № 57299 від 18.02.2008 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 проживала з відповідачами у квартирі державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_2 . В період з 01.09.2004р. по 30.06.2008р. навчалась на денній формі навчання в Національному університеті фізичного виховання і спорту України у м.Києві, в цей же період проживала в гуртожитку. В листопаді 2019р. відповідач ОСОБА_2 надав позивачу нотаріально посвідчені листи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про намір продати квартиру. З довідки Державного реєстру речових прав позивач дізналась, що квартира АДРЕСА_3 , приватизована 18.02.2008р., свідоцтво № 57299 видане на відповідачів (батьків та барата) у рівних частках по 1/3 кожному. Посилаючись на те, що приватизація проведена без згоди позивача, ОСОБА_5 вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач ОСОБА_4 у відзиві просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ніхто з відповідачів не приховував від позивача обставин приватизації. Зіславшись на те, що про приватизацію квартири позивачу було відомо ще в лютому 2009р., відповідач просить застосувати строки позовної давності.

Управління житлового господарства Житомирської міської ради у відзиві від 24.04.2020р. проти позову заперечило, вказавши про те, що під час вирішення питання щодо передачі (приватизації) квартири АДРЕСА_3 , останнім було дотримано вимог законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві вказав про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 також позов просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні з підстав пропуску позивачем строку зверення до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне.

Квартира АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність відповідачів відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992р.

Як вбачається з довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №01/11 від 26.11.2019р., позивач ОСОБА_5 11.08.2004р. була знята з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , у зв"язку з навчанням в Національному університеті фізичного виховання і спорту України (а.с.6). Знову була зареєстрована за вищевказаної адресою з 24.02.2009р.

ОСОБА_2 , який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім"ї на умовах найму квартиру, звернувся до органу приватизації, де одержав бланк заяви.

При оформленні заяви на приватизацію квартири ОСОБА_2 надав довідку про склад сім"ї та займані приміщення (а.с.60).

У довідці вказані члени сім"ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а саме: наймач ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 (а.с.58).

Як свідчать матерівали справи, на підставі оформленої заяви на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім"ї та займані приміщення від 21.10.2007р. №535 виданою КВЖРЕП-3, було видано розпорядження органу приватизації від 18.02.2008р. №57299 (а.с.61) та свідоцтво про право власності на житло № 57299 від 18.02.2008р.

Позивач, вважаючи, що приватизацію квартири здійснено з порушенням ч.2 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", п.2 ч.3 ст.71 ЖК України, оскільки проведена без її згоди, в період навчання та проживання в гуртожитку, просить скасувати свідоцтво про право власності на житло № 57299 від 18.02.2008р., яке видане Відділом приватизації державного житлового фонду УЖКГ Житомирської міської ради.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважала порушення її законного права стосовно спірної квартири видачою на ім`я відповідачів свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.02.2008р. №57299.

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу, на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 27 травня 2020 року № 442/2771/17.

Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності № 57299 від 18.02.2008р. є похідними від вимог про скасування рішення (розпорядження) Відділу приватизації державного жтлового фонду УЖКГ Житомирської міської ради від 18.02.2008р., на підставі якого видане оспорюване свідоцтво, проте останнє не оспорено позивачем в судовому порядку, та його незаконність в судовому порядку не встановлювалася, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 16.09.2020р. у справі №278/657/18 при вирішенні спору в подібних правовідносинах.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

У зв`язку з наведеним суд, не вбачаючи підстав для застосування строку позовної давності та відмовляє в позові з мотивів його безпідставності.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Головуючий суддя В. П. Маслак