Житомирський апеляційний суд
Справа №278/670/21 Головуючий у 1-й інст. Тетуйка Є.О.
Категорія 60 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/670/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 294,2 м. кв., який належав батькові ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_4 . Після його смерті залишилася спадщина. Вказує, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Окрім нього, спадкоємцями першої черги спадкування за законом є дочка померлого ОСОБА_5 та дружина померлого ОСОБА_2 . Зазначає, що ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 . Вказує, що до спадкового майна відноситься житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що вказаний будинок належав батькові ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1993, реєстр №79, та який згідно виписок із погосподарської книги Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області за 1991-1995 та 1996-2000 рахувався за ОСОБА_4 до укладення шлюбу з відповідачем.

Стверджує, що у встановлений законом термін ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. із заявою про прийняття спадщини. Вважає, що будинок має бути поділений на 3 (три) частини між усіма спадкоємцями. Зазначає, що 10.02.2021 він звернувся в інтересах ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. із заявою про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом в 2/3 частках на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1993. Вказує, що постановою приватного нотаріуса Доброльожи В.В. від 15.02.2021 було відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право власності на 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що відмова обґрунтована тим, що зазначений будинок був зареєстрований у 2011 році (в момент, коли спадкодавець перебував з відповідачем у шлюбі), а тому зазначений будинок є спільною власністю подружжя і поділу між спадкоємцями підлягає лише 1/2 будинку. Крім того, стверджує, що в постанові про відмову зазначено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність в матеріалах спадкової справи правовстановлюючого документа. Вважає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, а тому приватний нотаріус Доброльожа В.В. помилково визначив вказаний будинок як спільну сумісну власність подружжя.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про те, що будинок АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не їх спільним сумісним майном як подружжя. Зазначає, що у 2011 році не відбулася фактична реєстрація права власності на спірне майно, а виникло саме право власності на нього. Вважає, що до часу реєстрації, все що знаходилося на земельній ділянці було самочинним будівництвом, щодо якого не могло виникнути відповідне право власності. Зазначає, що суд першої інстанції при досліджені договору купівлі-продажу від 29.10.1993, посвідченого державним нотаріусом Іванівської сільської ради за реєстровим №79, з яким пов`язується набуття права власності на спірний житловий будинок, не дав належної оцінки тій обставині, що предметом даного договору є певне майно без зазначення технічних його характеристик. Крім того, вважає, що даний договір купівлі-продажу від 29.10.1993 є нікчемним в силу закону і його визнання недійсним не вимагається, оскільки він не посвідчений нотаріально.

Зазначає, що твердження суду про газифікацію спірного житлового будинку в 1998 році та його електрифікацію в 2000 році з укладенням відповідних договорів, як і реєстрація місця проживання у даному житловому будинку, не доводять обставин проживання ОСОБА_4 в ньому, оскільки у матеріалах справи відсутні квитанції про оплату наданих послуг. Крім того, вказує, що вирішення питання про надання земельної ділянки під забудову саме у 2004 році підтверджує ту обставину, що до цього часу жодного будівництва спірного житлового будинку не відбулося. Вважає, що записи у погосподарській книзі Іванівської сільської ради за 1996-2000 роки відносно спірного житлового будинку не мають правового значення для правильного вирішення справи. Враховуючи викладене, просить рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25.08.2021 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа №58/2020, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В., ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку площею 0,1599 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №564346 виданого 04.08.2009 управлінням Держкомзему у Житомирському районні і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №18.

10 лютого 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 2/3 частини житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 .

Постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. від 12 лютого 2021 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 2/3 ідеальних часток з тих підстав, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 .

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначала, що спірний будинок є майном подружжя, оскільки право власності на нерухоме майно у ОСОБА_4 виникло в 2011 році.

З копії паспорту ОСОБА_4 вбачається, що 04 листопада 2006 року виконкомом Іванівської с/р Житомирського району Житомирської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зі змісту п.1 ч.1 ст.57 СК України вбачається, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 1993 року між адміністрацією ремонтно-механічного заводу по випуску продтоварів в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Зі змісту копії договору купівлі-продажу від 29.09.1993 року вбачається, що житлова площа будинку на час відчуження становила 102 кв.м., загальна площа будинку не вказана.

Відповідно до виписок із погосподарських книг Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області за 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006 -2010 роки, 2011-2015 роки житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно рахується за померлим ОСОБА_4 .

Згідно відповіді РГК Житомиргаз від 25.06.2021 датою газифікації будинку за адресою: АДРЕСА_1 є 3 липня 1998 року.

Відповідно до повідомлення №530/4061 від 12.07.2021 вбачається, що відповідно даних побутової програми Зарічанського РЕМ договір на постачання електричної енергії №07-007-0340т був укладений з ОСОБА_4 - 20.07.2000. 15 травня 2013 року вказаний договір №07-007-0340т було поновлено у зв`язку зі зміною засобу обліку електричної енергії (лічильника) за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому споживач не змінювався.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи №568 на житловий будинок, по АДРЕСА_1 від 20 березня 2008 року, житловий будинок побудований в 1991 році, теплиця, літній душ, навіс, літня кухня, сарай, уборна побудовані в 1992 році, навіс побудований в 2006 році. Загальна площа будинку 294, 2 кв. м., житлова 97, 2 кв. м.

Згідно рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 жовтня 2011 року «Про узаконення добудови та оформлення права власності на житловий будинок» вбачається, що у зв`язку з реконструкцією житлового будинку вирішено узаконити добудову до житлового будинку ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 та оформити право власності на житловий будинок ОСОБА_4 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.11.2011, будинок, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та складається з житлового будинку загальною площею 294,2 кв.м. та допоміжних господарських будівель та споруд. Зазначено, що свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради від 20.10.2011 взамін договору купівлі-продажу від 29.10.1993 реєстр №79.

Зі змісту замовлення №499 ОСОБА_4 адресованого начальнику Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації вбачається, що станом на 01.02.2008 ОСОБА_4 просив проінвентаризувати закінчений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності.

Відповідно до замовлення №13708 від 08.11.2011 ОСОБА_4 просив проінвентаризувати закінчений будівництвом житловий будинок, видати довідку для відчуження цілого житлового будинку АДРЕСА_2 та провести реєстрацію поточних змін у зв`язку з виконаними добудовами.

Рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 , прийняте КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 10.11.2011 року.

За змістом довідки про наявність (відсутність) зареєстрованого майна №1800 від 06.05.2020 виданої КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 294,20 кв.м., в тому числі житловою 97,20 кв.м., зареєстрованого за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 08.11.2011 виконкомом Іванівської сільської ради.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №564346, ОСОБА_4 на праві власності належало 0,1600 га земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини в їх сукупності спростовують доводи ОСОБА_2 про те, що будівництво будинку розпочато після виділення ОСОБА_4 земельної ділянки під забудову рішенням Іванівської сільської ради від 30.06. 2004 року.

Придбання спірного нерухомого майна в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , відповідачка не довела належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 куплений ОСОБА_4 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , а тому є особистою власністю ОСОБА_4 .

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п`ятої черг).

Відповідно до статей 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями частини першої та третьої статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 170 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частиною 2 ст.1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до довідки №92/01-16 від 12.02.2021 виданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В. спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 , який на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав в с. Іванівка Житомирського району Житомирської області є: ОСОБА_1 син померлого та ОСОБА_2 дружина померлого, які спадщину прийняли. Інший спадкоємець померлого, а саме ОСОБА_9 дочка померлого, від прийняття спадщини відмовилася на користь ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов законного і обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спадкового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , оскільки вказаний житловий будинок був особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Твердження заявниці про те, що право власності у ОСОБА_4 виникло на житловий будинок у 2011 році, а до цього часу все, що знаходилося на земельній ділянці, було самочинним будівництвом, щодо якого не могло виникнути відповідне право власності, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначене слід застосовувати положення актів законодавства, чинних на момент укладення правочину щодо нерухомого майна.

Спірні правовідносини виникли 29 жовтня 1993 року ( дата укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу житлового будинку).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним договором.

Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано ст.227 ЦК України 1963 року.

Так, згідно ст.227 ЦК УРСР ( 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст.47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних.

З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 29.10.1993 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1993 року на ОСОБА_4 був відкритий окремий рахунок, що підтверджується копією погосподарської книги Іванівської сільської ради за 1991-1995 роки.

Відтак, ОСОБА_4 , який 29.10.1993 року придбав нерухоме майно за договором купівлі-продажу, став власником такого нерухомого майна з дати укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст.5 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час проведення реєстрації будинку) право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Матеріалами справи підтверджено, що рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_4 , прийняте КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 10.11.2011 року на підставі його заяв від 02 та 08 листопада 2011 року.

Отже, 10.11.2011 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на нерухоме майно, відповідно до вимог Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Факт отримання 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 , свідоцтва про право власності на житловий будинок, взамін договору купівлі- продажу не змінює дату виникнення у його права власності на житловий будинок, як помилково вважає ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів того, що загальний розмір будинку після укладення договору купівлі- продажу збільшився та до будинку були здійснені добудови.

З огляду на викладене твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.11.2011 року, тобто під час перебування у шлюбі, ґрунтується на неправильному тлумаченні вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу від 29.10.1993 є нікчемним, оскільки він не посвідчений нотаріально, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно п.29 розділу ІІІ глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР 19 січня 1976 року№1/5 ( яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 26 жовтня 1994 року N 256/466 та була чинною на час укладення договору купівлі-продажу ) службові особи виконавчих комітетів посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму.

Відповідно до діючого законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди:

1) договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування) жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників незалежно від суми договору (статті 227, 242, 244 Цивільного кодексу УРСР).

З копії договору купівлі-продажу від 29.10.1993 укладеного між адміністрацією ремонтно-механічного заводу по випуску продтоварів в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 вбачається, що договір посвідчений державним нотаріусом Іванівської сільської Бенедицькою М.О. та зареєстрований в реєстрі за №79.

Факт реєстрації договору купівлі-продажу в реєстрі за №79 підтверджується копією реєстру нотаріальних дій за 1991-1995 рр. Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

З копії рішення Іванівської сільської Ради народних депутатів Житомирського району 8 сесії 21 скликання вбачається, що ОСОБА_10 призначено секретарем сільської ради і на неї покладено обов`язки ведення нотаріальних дій.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що договір купівлі- продажу від 29.10.1993, за яким ОСОБА_4 набув право власності на жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства на час його укладення.

Той факт, що у договорі купівлі- продажу зазначено, що він посвідчений державним нотаріусом Іванівської сільської ради Бенедицькою М.О., а не секретарем сільської ради Бенедицькою М.О. не свідчить, що цей договір нотаріально не посвідчений та посвідчений не уповноваженою особою на вчинення нотаріальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що виділення ОСОБА_4 земельної ділянки рішенням Іванівської сільської ради від 30 червня 2004 року під забудову підтверджує ту обставину, що до цього часу жодного будівництва спірного житлового будинку не відбулося спростовуються матеріалами даної справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що записи у погосподарській книзі Іванівської сільської ради за 1996-2000 роки відносно спірного житлового будинку не мають правового значення для правильного вирішення справи з наступних підстав.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, були затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5. Наступні вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, були затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26.

Отже, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору в сумі 13 520 грн 25 коп. до ухвалення судового рішення у справі, то судовий збір підлягає стягнення з відповідачки на користь держави.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 13 520 грн 25 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 17 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді