Справа № 462/7753/18 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3595/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне Агентство «ПРАВДАТУТ», ОСОБА_2 про спростування інформації та відшкодування шкоди за поширення неправдивої інформації, приниження честі та гідності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Інформаційне Агентство «ПРАВДАТУТ» опублікувати спростування інформації, висловленої 06.11.2018 року на інтернет-порталі ЗМІ «ПРАВДАТУТ» у відеоматеріалі в розділі «Новини» під назвою «Українці зможуть звертатися за правовою допомогою до сімейних радників», із текстовим варіантом відзнятого відеоматеріалу, та стягнути солідарно з ТОВ «Інформаційне Агентство «ПРАВДАТУТ» та ОСОБА_2 за приниження честі та гідності моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06.11.2018 року на інтернет-порталі ЗМІ «ПРАВДАТУТ», що належить ТОВ «Інформаційне Агентство «ПРАВДАТУТ», було опубліковано відеоматеріал в розділі «Новини» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », разом з яким опубліковано текстовий варіант відзнятого відеоматеріалу за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому містяться ознаки наклепу на нього, зокрема, бездоказово та безпідставно зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , з якою позивач розірвав шлюб 20.10.2014 року, «у недалекому минулому пройшла всі кола пекла невдалого подружнього життя: насилля, тиранія, невиплата аліментів.».

Просить врахувати, що відповідач ТОВ «Інформаційне Агенство «ПРАВДАТУТ» не обмежився публікацією даного відеоматеріалу лише на своєму інтернет-порталі, а виклав публікацію на інтернет-ресурсі YouTube, на якому вже 9 переглядів.

Позивач вважає, що дане твердження, заявлене його колишньою дружиною, однозначно стосується його поведінки в минулому, проте, воно не має жодного правового та морального підґрунтя і ображає його честь та гідність, як батька малолітнього сина, громадянина та мужчини, зокрема.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 в особі свого представника адвоката Биленя Т.Я., просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначає, що суд вибірково застосував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться у постанові від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не врахувавши положення про те, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), а також негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про неетичну поведінку в особистому суспільному житті.

Звертає увагу на обов`язок відповідача довести, що поширена інформація є достовірною, разом з тим, відповідачами не доведено, що поширена про позивача негативна інформація є достовірною.

Також апелянт вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, положень Закону України «Про інформацію», які втратили свою чинність.

Вважає, що судом не в повному обсязі досліджено поширену інформацію, яка дійсно порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача і не є оціночним висловлюванням, така інформація є неприємною для позивача та виходить за рамки суспільної моралі.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї.

Конституцією України (ст.34) також гарантується право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, гідність і честь інших людей.

Згідно із частиною четвертою статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Відповідно до статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.1), беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4, 7 ст.277 ЦК).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України, роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

У цій статті Закону зазначено, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, за змістом статті 277 ЦК України та наведеної вище норми Закону України «Про інформацію», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З огляду на викладені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювану позивачем інформацію, яку він сприймає як таку, що стосується його особисто, зокрема, його поведінки в минулому сімейному житті з відповідачкою і характеризує його з негативної сторони, не можна перевірити на предмет її відповідності дійсності (на предмет достовірності), оскільки така інформація не містить фактичних тверджень, а містить лише узагальнююче висловлювання суб`єктивної думки відповідачки, з використанням таких мовних засобів, як вживання гіпербол та алегорій, про її невдалий досвід подружнього життя, що відповідно до названих вище вимог закону, не підлягає спростуванню.

Таким чином, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, та немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М.Копняк

А.В. Ніткевич