П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 760/17874/20

Номер провадження 22-ц/824/9916/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Вербової І.М., суддів: Головачова Я.В., Нежура В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л. А., у справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 171 726 грн. 99 коп. та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 червня 2012 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого, підприємство передало відповідачу кошти у сумі 150 000 грн., а остання зобов`язалася повернути зазначені кошти в порядку передбаченому договором.

20 лютого 2015 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до п. 1 якої, термін надання позики продовжений за згодою сторін на 3 року до 11 липня 2018 року.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору позики від 11 червня 2012 року останній було передано кошти у загальній сумі 221 880 грн., проте відповідач повернула у касу підприємства зворотну фінансову допомогу у розмірі 74 733 грн. Таким чином, заборгованість відповідача становить 147 147 гр.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у задоволенні позову підприємства про стягнення з ОСОБА_2 боргу, відмовлено.

Позивач зазначає, що станом на 13 серпня 2018 року відповідач не повернув позивачу отримані кошти, чим порушила виконання свого зобов`язання. На претензію з вимогою повернути кошти відповідач не реагує, чим ухиляється від вирішення спору.

Таким чином, у зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язань, а також уникнення мирного вирішення спору, підприємство було вимушене звернутися до суду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2021 року (а.с. 74-76) позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» 171 726 грн. 99 коп. заборгованості та 2 575 грн. 91 коп. судового збору.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 17 червня 2021 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до позовної заяви позивачем долучено додаткову угоду, яка є невід`ємною частиною договору від 11 липня 2012 року. Проте у позовній заяві позивач посилається та долучає до неї договір від 11 червня 2012 року. У видатковому касовому ордері долученому до матеріалів справи зазначено, що: «Позика згідно договору б/н від 11 липня 2012 року», в той час, як предметом спору є договір від 11 червня 2012 року.

Крім того, зі змісту аудиторського звіту від 18 березня 2016 року № 234/3/9/А вбачається, що під час дослідження грошових договорів позики, будь-які угоди щодо продовження строків дії договорів позики у справах позивача, відсутні.

Скаржник зазначає, що посилання позивача на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, є безпідставним.

Таким чином, на думку скаржника, зазначені ним факти спростовують доводи викладені у позовній заяві.

Крім того, на думку скаржника, при зверненні до суду позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення осіб, які брали участь у справі.

22 червня 2021 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його відповідачу.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Позивач зазначає, що 03 вересня 2015 року ДП Міністерство оборони України «Укрвійськбуд» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 11 червня 2012 року (справа № 760/16667/15).

По зазначеній справі відповідачем було подано заперечення проти позову в яких зазначено, що 20 лютого 2015 року між нею та підприємством укладено додаткову угоду до договору позики грошових коштів, якою продовжено термін його дії до 11 липня 2018 року. Крім того, ОСОБА_2 не оспорювала факт укладення договору позики 11 червня 2012 року та факт отримання нею коштів.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у задоволенні позову підприємства було відмовлено у зв`язку з наявністю додаткової угоди № б/н від 20 лютого 2015 року.

Згідно вищевказаного рішення суду, строк виконання договору не настав, оскільки строк його виконання було продовжено додатковою угодою до 11 липня 2018 року. Таким чином, останнім днем для звернення до суду з даним позовом є 20 лютого 2021 року, в той час як з даним позовом підприємство звернулося 17 серпня 2020 року. З вказаного вбачаться, що строк на звернення до суду з даним позовом, позивачем не пропущено.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, справу призначено складу колегії суддів: Вербова І.М. (головуючий суддя), судді Головачов Я. В. та ШаховаО.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року встановлено наявність договірних відносин між сторонами та укладення 20 лютого 2015 року додаткової угоди до договору позики грошових коштів, якою продовжено строк дії договору позики до 11 липня 2018 року. Разом з тим, кошти за довго ром позики відповідач в повному обсязі не повернула. Крім того, відповідач не заперечує факт укладення договору позики з позивачем та його невиконання, а допущені позивачем описки в договорі не є підставою для сумнівів в існуванні між сторонами договірних зобов`язань позики та відсутності обов`язку у відповідача для його виконання.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно договору позики грошових коштів від 11 червня 2012 року укладеного між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти шляхом видачі готівкою з каси підприємства на вимогу позичальника. Позика за цим договором є безвідсотковою. Термін надання позики становить 3 роки з моменту підписання договору (а.с. 10-11).

20 лютого 2015 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики грошових коштів від 11 липня 2012 року згідно умов якої, термін надання позики продовжено на 3 роки до 11 липня 2018 року(а.с. 12).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у задоволенні позову ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відмовлено, у зв`язку з тим , що строк виконання договору позики не настав (а.с. 06-07).

Із Аудиторського звіту від 18 березня 2016 року № 234/3/9/А вбачається, що 11 червня 2012 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 укладено договір про надання безвідсоткової позики (а.с. 48-52).

Згідно карткового рахунку № НОМЕР_1 за період 01 січня 2012 року по 13 серпня 2020 року ОСОБА_2 у період з 13 липня 2012 року по 06 січня 2015 року отримала від ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» кошти за договором позики у загальній сумі 221 880 грн., а повернула кошти у сумі 74 733 грн. (а.с. 13-14).

Згідно видаткових касових ордерів ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», ОСОБА_2 у період з 13 липня 2012 року по 06 січня 2015 року отримала від ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» кошти за договором позики б/н від 11 липня 2012 року у загальній сумі 221 880 грн. (а.с. 15-19; 21-23; 25-39; 42-44; 47)

Згідно прибуткових касових ордерів (а.с. 20; 24; 40-41; 45-46) ОСОБА_2 повернула ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» кошти отримані за договором позики у загальній сумі 74 733 грн.

20 липня 2020 року ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» направило на поштову адресу ОСОБА_2 претензію у якій просило погасити заборгованість за договором від 11 червня 2012 року у розмірі 171 727 грн. 98 коп. (а.с. 53-54), яка була отримана останньою 20 липня 2020 року (а.с. 54).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів від 11 червня 2012 року згідно умов якого, останній надається позика шляхом видачі грошових коштів готівкою з каси підприємства частинами на вимогу позичальника. Термін надання позики позичальнику становить 3 роки з моменту підписання договору.

Додатковою угодою до договору позики грошових коштів від 11 липня 2012 року укладеною між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 20 лютого 2015 року сторони продовжили термін надання позики на три роки до 11 липня 2018 року.

Із рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року вбачається, що строк виконання договору позики від 11 червня 2012 року укладеного між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 не настав, оскільки строк йог виконання було продовжено сторонами до 11 липня 2018 року шляхом укладення додаткової угоди. Крім того, зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 подано заперечення на позовну заяву ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» щодо стягнення з неї заборгованості за договором позики, у яких остання зазначила, що 20 лютого 2015 року між нею та позивачем укладено додаткову угоду до договору позики про продовження терміну дії на 3 роки, а саме до 11 липня 2018 року. Таким чином, строк виконання договору позики, не настав.

З вказаного вбачається, що ОСОБА_2 визнала той факт, що термін дії договору позики від 11 червня 2012 року продовжено додатковою угодою до договору позики грошових коштів від 11 липня 2012 року, до 11 липня 2018 року.

Таким чином, наявні підстави вважати, що у договорі позики грошових коштів від 11 червня 2012 року, допущено описку в даті його складення, та, що зазначений договорі було укладено між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 11 липня 2012 року, разом з тим, така описка не звільняє боржника від виконання умов договору та повернення нею боргу.

Так, з карткового рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2012 року по 13 серпня 2020 року та видаткових касових ордерів вбачається, що на виконання умов договору позики грошових коштів, відповідачу, шляхом видачі готівки з каси підприємства з 13 липня 2012 року по 06 січня 2015 року було видано грошові кошти у загальній сумі 221 880 гр.

Із зазначеного карткового рахунку та прибуткових касових ордерів вбачається, що відповідач повернула підприємству отримані нею кошти за договором позики грошових коштів у сумі 74 733 грн.

Таким чином, кошти у сумі 147 147 грн. повернуті не були.

14 липня 2020 року відповідачу була направлена претензія про повернення боргу, разом з тим, борг позивачу повернуто не було.

Отже, оскільки фактично отримані кошти за договором позики в строк, встановлений зазначеним договором з урахуванням додаткової угоди від 20 лютого 2015 року, відповідачем повернуті не були, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики грошових коштів у сумі 147 147 грн.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно наданого позивачем розрахунку, інфляційна складова боргу становить 15 347 грн. 43 коп., 3 % річних становить 9 232 грн. 56 коп. Зазначений розрахунок перевірено судом апеляційної інстанції, відповідачем не спростовано, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у зазначеній частині.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що до позовної заяви позивачем долучено додаткову угоду, яка є невід`ємною частиною договору від 11 липня 2012 року, в той час, як у позовній заяві позивач просить стягнути кошти за договором від 11 червня 2012 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи, під час укладення договору позики між позивачем та відповідачем, було допущено описку у даті його складення. Разом з тим, така описка не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань за вказаним договором.

Посилання скаржника на те, що зі змісту аудиторського звіту від 18 березня 2016 року № 234/3/9/А вбачається, що під час дослідження грошових договорів позики, будь-які угоди щодо продовження строків дії договорів позики у справах позивача, відсутні, є помилковим, оскільки в даному висловлюванні мова йшла не про позивача, а про іншого боржника.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що у оскаржуваному рішенні суд безпідставно послався на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, оскільки зазначене рішення набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося, а відтак, встановлені в ньому обставини, є преюдиціальними для суду.

Посилання скаржника на пропуск строку позовної давності, є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковою угодою до договору позики грошових коштів від 11 липня 2012 року, укладеної між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та ОСОБА_2 20 лютого 2015 року, строк виконання договору позики, продовжено до 11 липня 2018 року. Таким чином, останнім днем для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики є 11 липня 2021 року.

Із штампу вхідної кореспонденції Солом`янського районного суду міста Києва вбачається, що ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулося до суду з даним позовом 17 серпня 2018 року, тобто в межах строку встановленого ст. 257 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я.В. Головачов

В.А. Нежура