ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 953/5482/20

провадження № 22-ц/818/2985/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Сабельнік Б. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЕКСПЕРТ», товариство з обмеженою відповідальністю «ПРИМАСК-АВТОЕКСПЕРТ»

третя особа: територіальний сервісний центр 6341 РСЦ МВС України в Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року в складі судді Зуб Г.А., -

УСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, після уточнення якого у жовтні 2020 року ( т.1 а.с. 80 86) остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6218/18/0072889 від 01.09.2018 , укладений між ТОВ «ПРИМАСК-АВТОЕКСПЕРТ» та ОСОБА_3 щодо продажу автомобілю TOYOTA CAMRY, типу Седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, сірого кольору, р.н. НОМЕР_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5677/19/004636 від 07.12.2019 укладеного між ТОВ «ВІП-ЕКСПЕРТ» та ОСОБА_4 щодо продажу автомобілю TOYOTA CAMRY, типу Седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, р.н. НОМЕР_3 .

Позов мотивований тим, що позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 14.02.2014 по 11.09.2018. Під час перебування в шлюбі подружжям за спільні кошти було придбано майно, в тому числі спірний транспортний засіб. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, однак позов був залишений без розгляду, оскільки спочатку вони з колишньою дружиною дійшли згоди щодо мирного врегулювання спору. Спірний автомобіль повинен був залишитесь в нього, однак ОСОБА_2 уникала та відкладала з ним зустрічі щодо переоформлення спірного транспортного засобу на ім`я позивача. При цьому посилалась на зайнятість, хвороби, поїздки, догляд за дитиною тощо. В кінці грудня 2019 року позивачу стало відомо, що 01.09.2018 ОСОБА_2 переоформила вказаний автомобіль на ім`я ОСОБА_3 , який є знайомим їх родини, без письмової згоди позивача на продаж спірного транспортного засобу. Коли він звернувся до ОСОБА_3 з проханням повернути йому спірний автомобіль, останній повідомив про те, що він продав його ОСОБА_4 . При перереєстрації вказаного автомобілю на ОСОБА_4 було змінено реєстраційний номер автомобілю НОМЕР_2 на НОМЕР_3 . Уважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки їм було достеменно відомо, що вказаний автомобіль є сумісною власністю подружжя, та згоди на його відчуження він не давав. Крім того вищезазначені договори укладенні через договір комісії з ТОВ «ВІП-ЕКСПЕРТ».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання, щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки у дійсному спорі позивач має право звернутися до ОСОБА_2 з іншим позовом про стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого автомобілю . При цьому суд не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин правового висновку викладеного у постанові Верховного суду від 10.06.2020 у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20), оскільки правовідносини та обставини по даній справі не є подібними з вищезазначеною справою. Суд також відхилив посилання позивача на порушення при укладені оспорюваних правочинів вимог статей 65, 360 СК України, оскільки у вказаних нормах визначаються правочини, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, але договори купівлі - продажу автомобіля згідно приписів ст.ст.209, 210 ЦК України не потребують обов`язкового нотаріального посвідчення. При цьому суд погодився з доводами відповідача ОСОБА_4 про те, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 р. № 1200 «Порядок здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», не передбачає для продажу автомобілю по договору комісії такий документ, як згоду подружжя на його продаж за договором комісії та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд також не врахував визнання позову відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки останні ніяких доказів існування між ними правовідносин з договору позики суду не надали, у судове засідання жодного разу не з`явились, направили суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, ОСОБА_4 проти наданих ним пояснень заперечувала. Суд також надав оцінку тому, що спірний автомобіль було відчужено у процесі судового розгляду справи про розірвання шлюбу. При цьому у рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.09.2018 у цивільній справі № 639/4209/18 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказано, що між сторонами у справі спору щодо поділу спільного майна не існує.

Не погоджуючись із судовим рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована, тим, що автомобіль TOYOTA CAMRY, типу Седан-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, сірого кольору, р.н. НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя. Уважає що суд першої інстанції не врахував висновки Великої палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), яка відступила від висновків Верховного Суду України та постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20), де зазначено, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Зазначає, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Крім того, тільки лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Також уважає, що відповідачі по справі діяли недобросовісно, що теж є підставою для визнання вищезазначених договорів недійсними. Апелянт зазначає, що згідно матеріалів справи, копію уточненої позовної заяви було отримано представником ОСОБА_4 29.10.2020 року, проте відзив на уточнену позовну заяву надіслано до суду лише 16.11.2020 року, хоча останнім днем подання відзиву було 13.11.2020 року. Клопотань про продовження строку на подання відзиву не надходило. Тому відзив на уточнену позовну заяву відповідачем подано та прийнято судом першої інстанції з порушенням строку.

До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 . Відповідачка просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається на те, що доводи апелянта є неправомірними та безпідставними. А саме , ОСОБА_1 обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що відповідач ОСОБА_4 діяла недобросовісно, оскільки їй було відомо, що спірний автомобіль є сумісною власністю подружжя і згоди на його відчуження позивач не надавав. Проте вона придбала спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5677/19/004636 від 07.12.2019 , який був укладений між нею та ТОВ «ВІП-ЕКСПЕРТ» за 442 000 грн., у цьому договорі не вказано, що цей автомобіль передав на комісію ОСОБА_3 , тобто з попередніми власниками автомобіля вона була не знайома, отже в між ними були відсутні будь-які правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що спірний транспортний засіб раніше був переданий на комісію ТОВ «ВІП-ЕКСПЕРТ» за договором комісії від 07.12.2019 та його попереднім власником ОСОБА_3 , який мав право відчужувати спірний транспортний засіб, таким чином ТОВ «ВІП-ЕКСПЕРТ» мало право укладати з ОСОБА_4 вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07.12.2019. Позивач ОСОБА_1 ніяких доказів на підтвердження зазначених ним в апеляційній скарзі доводів суду не надав. Посилання ОСОБА_1 постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) є безпідставним, оскільки у зазначеній справі предметом спору є визнання недійсним договору іпотеки квартири, а у дійсній справі предметом спору є визнання недійсним договорів купівлі - продажу транспортних засобів. Тобто правовідносини у цих справах суттєво відрізняються та не є подібними. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки у даному випадку ОСОБА_1 має право подавати до своєї колишньої дружини ОСОБА_2 інший позов про стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого автомобіля.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, 14.02.2014 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.09.2018 по цивільній справі № 639/4209/18 9 ( т.1 а.с. 215)

18.05.2017 на ім`я відповідача ОСОБА_2 в ТСЦ № 6341 РСЦ МВС України в Харківській області було зареєстровано автомобіль TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_1 , 2017 року випуску, сірого кольору, на підставі ВМД 125160/2017/477179 від 24.04.2017р., виданою Київською митницею ДФС, на вказаний транспортний засіб закріплено номерні знаки НОМЕР_2 та оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , що підтверджується відзивом РСЦ МВС України в Харківській області на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с.51-53).

01.09.2018 між ТОВ «ПРИМАСК - АВТОЕКСПЕРТ» (Комісіонером) та відповідачем ОСОБА_2 (Комітентом) було укладено договір комісії № 6218/18/0072889 щодо продажу спірного автомобіля ( т. 1 а.с.89).

01.09.2018 між ТОВ «ПРИМАСК-АВТОЕКСПЕРТ» ( Комісіонером ) та відповідачем ОСОБА_3 (Покупцем) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6218/18/0072889, тобто спірного автомобіля ( т.1 а.с.87).

За змістом відзиву на позов РСЦ МВС України в Харківській області 01.09.2018 в Територіальному сервісному центі № 6341 РСЦ МВС України в Харківській області автомобіль перереєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_3 на підставі договору № 6218/18/0072889 від 01.09.2018р., виданого ТОВ «ПРИМАСК-АВТОЕКСПЕРТ», на транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 ( т.1 а.с.51).

07.12.2019 між ТОВ «ВІП - ЕКСПЕРТ» (Комісіонером) та відповідачем ОСОБА_3 (Комітентом) було укладено договір комісії № 5677/19/004636 щодо продажу спірного автомобіля ( т.1 а.с.57).

07.12.2019 між ТОВ «ВІП - ЕКСПЕРТ» ( комісіонером)) та відповідачем ОСОБА_4 ( покупцем) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5677/19/004636 щодо продажу спірного автомобіля за суму 442000 грн ( т.1 а.с. 56).

07.12.2019 в ТРС № 6341 РСЦ МВС України в Харківській області спірний автомобіль перереєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , що підтверджується даними відзиву на позов РСЦ МВС України в Харківській області (т.1 а.с.51).

За змістом позовних вимог ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі продажу спірного автомобілю з посиланням на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, був відчужений його дружиною під час шлюбу без його згоди на таке відчуження. Тому оспорюваними договорами купівлі - продажу порушуються його право власності на зазначений автомобіль.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

У пункті 57 постанови Великої Палати У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від інших вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено у суді (пункти 10.10-10.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання недійними договорів купівлі продажу спірного автомобілю не є ефективним способом захисту належного йому права власності на зазначений автомобіль тому у задоволені зазначених позовних вимог належить відмовити.

З огляду на вищевикладене судова колегія не може прийняти заяву по визнання позовних вимог від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 викладену у письмових поясненнях ОСОБА_2 від 19.10.2020 ( т.1 а.с. 103 104 ) та в заяві ОСОБА_3 від 28.10.2020 ( т. 1 а.с. 106 107).

Судова колегія також відхиляє посилання апелянта на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин висновків викладених у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14 ц, оскільки предмет спору у дійсній справі не є подібним зі справою № 320/1897/14 ц.

Так, у справі, що переглядалася Верховним Судом позивач просив визнати недійсним договір комісії та укладений на підставі цього договору договір купівлі продажу автомобілю, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на автомобіль та витребувати його з володіння останнього власника на її користь, здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі.

В справі, що переглядається, ОСОБА_1 заявлені лише вимоги про визнання недійсними договорів купівлі продажу Автомобілю. Договори комісії на підставі яких були укладені зазначені правочини позивач не оспорює. Крім цього він не заявляє вимог про визнання Автомобілю спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 від імені якої діяв комісіонер ТОВ « ПРИМАСК АВТОЕКСПЕРТ» 01 вересня 2018 року, тобто ще під час шлюбу з ОСОБА_2 ( а.с. 87) та звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 посилався на відсутність між подружжям спору щодо спільного сумісного майна ( а.с. 215).

З огляду на вищезазначене судова колегія вважає, що суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, але помилково вважав що належним способом захисту прав позивача буде стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобілю.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні, у задоволені позову ОСОБА_1 належить відмовити з мотивів викладених у дійсній постанові.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими судова колегія не надає ним оцінку.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки рішення суду підлягає зміні лише в мотивувальній частині, по суті спору у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судовий збір сплачений при зверненні до суду першої інстанції та сплачений апелянтом судовий збір перерозподілу не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2021 року змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 9 листопада 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук