Провадження № 2/756/1682/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Нєдєлько Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на нежитлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у вересні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, у якому з урахуванням уточнення просив визнати право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторану, загальною площею 284,80 кв. м., вартістю 6 646 947 грн, що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачем ОСОБА_1 на 9/10 частки, відповідачами ОСОБА_2 на 1/50 частки; ОСОБА_3 на 1/25 частки та ОСОБА_4 на 1/25 частки.

Також позивач просив суд скасувати свідоцтво про право власності Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 жовтня 2007 року, за реєстровим № 7842 від 14.07.2008 та відповідно припинити право власності відповідачів ОСОБА_2 на 1/50 частки; ОСОБА_3 на 1/25 частки та ОСОБА_4 на 1/25 частки нежилих приміщень з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторану, загальною площею 269,70 кв. м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того ОСОБА_1 просив стягнути з нього на користь ОСОБА_3 - 265 878 грн, ОСОБА_4 - 265 878 грн та ОСОБА_2 - 132 939 грн вартість припинених часток прав власності, та визнати за позивачем право власності на вказані вище нежилі приміщення.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 09 липня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літ. А), загальною площею 166,100 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 . Вартість вказаного нежитлового приміщення складала 120 700 гривень.

Право власності у зазначеному нежитловому приміщенні у відповідних частках набули: позивач - ОСОБА_1 - 1/6 частки, відповідачі - ОСОБА_2 - 1/6 частки, ОСОБА_3 - 1/3 частки та ОСОБА_4 - 1/3 частки.

У період з 18 лютого по 10 червня 2005 року з дозволу всіх співвласників нежитлового приміщення позивач за власні кошти здійснив його перепланування/реконструкцію, у зв`язку з чим загальна площа нежитлового приміщення збільшилась з 166,100 кв.м. до 269,70 кв.м.

17 жовтня 2007 року на підставі зазначеного перепланування/реконструкції Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видане свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв. м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1 , та належать співвласникам в наступних частках: позивачу - 1/6 частки, відповідачам - ОСОБА_2 - 1/3 частки, ОСОБА_3 - 1/6 частки, ОСОБА_4 - 1/3 частки.

Позивач стверджує, що він за власні кошти та за згодою інших власників даного нежитлового приміщення здійснив перепланування/реконструкцію приміщення, чим збільшив його загальну площу на 103,6 кв.м., однак площа, що припадає позивачу внаслідок такого вкладу, на його думку, не була врахована в його частку у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення, а фактично була розподілена між іншими співвласниками цього майна.

Окрім того позивачем 25 квітня 2006 року було сплачено пайову участь у розмірі 107 940 грн, тобто 10% від загальної кошторисної вартості.

Позивач вважає, що частки інших співвласників внаслідок реконструкції та вкладених ним коштів стали не значними, а тому він вбачає необхідним припинити їхнє право власності на спірне приміщення шляхом компенсації вартості часток.

За вищевказаним позовом ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження.

З метою забезпечення позову за заявою позивача ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року накладено арешт на нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6 749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, його представник надав заяву про визнання позову, у якій також просив розглядати справу без його участі.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їхній представник у судовому засіданні заперечували у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позов спрямований на те, щоб неправомірно позбавити їх права власності на їхнє майно. Пояснювали, що частка у майні відповідачів є значною і підстав застосовувати ст. 365 ЦК України не має. Стверджували, що всі співвласники нежитлового приміщення приймали участь матеріально у здійсненні реконструкції.

Окрім того представник відповідачів просила суд застосувати строки позовної давності, оскільки спірне свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення видане у 2007 році, у той час як з позовом про його скасування та перерозподіл часток ОСОБА_1 звернувся лише у вересні 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Щодо застосування строків позовної давності суд вважає необхідним зазначити, що згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, що його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У судовому засіданні зі слів представників позивача встановлено, що про порушення свого права стосовно перерозподілу часток на нежитлове приміщення ОСОБА_1 дізнався у червні 2020 року. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Таким чином відповідно до чинного цивільного законодавства суд вважає правильним у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності відмовити, оскільки позов подано до спливу трирічного строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

09 липня 2004 року між Малим підприємством «АГАТ ХОЛДІНГ» (продавець) та сторонами по справі (покупці) був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення, відповідно до умов якого Мале підприємство «АГАТ ХОЛДІНГ» продало, а позивач і відповідачі придбали та відповідно набули право власності на нежитлове приміщення (літ. А), загальною площею 166,100 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 у наступних частках: позивач ОСОБА_1 - 1/6 частка, відповідачі - ОСОБА_2 - 1/6 частка, ОСОБА_3 - 1/3 частка та ОСОБА_4 - 1/3 частка. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A. Вартість вказаного нежитлового приміщення згідно п. 7 договору становить 120 700 грн.

Розпорядженням № 137 від 18.02.2005 Оболонською районною у м. Києві державною адміністрацією Малому підприємству «АГАТ ХОЛДІНГ» надано дозвіл провести роботи по переплануванню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 згідно наданого проекту.

Актом про прийняття в експлуатацію після перепланування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 10.06.2005 пред`явлене до прийняття нежитлового приміщення МП ТОВ «АГАТ ХОЛДІНГ», загальною площею 269,7 кв.м. прийнято в експлуатацію.

04 жовтня 2007 року позивачем та відповідачами подано спільну заяву до Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації про видання свідоцтва про право власності.

17 жовтня 2007 року на підставі зазначеної заяви Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видане свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 , та належать співвласникам в наступних частках: позивачу - ОСОБА_1 - 1/6 частка, відповідачам - ОСОБА_2 - 1/3 частка, ОСОБА_3 - 1/6 частка, ОСОБА_4 - 1/3 частка.

Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 17.10.2007 № 1301-В та зареєстроване в реєстрі за № 7842л від 14.07.2008.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Частинами 1-3 ст. 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи не вдається можливим встановити, що поліпшення спірного майна відбулося виключно за рахунок коштів позивача та за згодою всіх відповідачів на подальший перерозподіл права часткової власності, у зв`язку з чим підстав для застосування положень ч. 3 ст. 357 ЦК України у суду немає.

У відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Беручи до уваги ті обставини, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками 1/3 частини спірного приміщення кожен, заперечують проти припинення їхнього права власності, враховуючи, що позивач є лише власником 1/6 частини спірного майна та не довів належними та допустимими доказами те, що вказане майно було поліпшено виключно за рахунок його коштів, суд вбачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року, а саме - у вигляді накладення арешту на нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6 749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 257, 258, 261, 267, 321, 331, 357, 358, 365, 368 ЦК України, ст. 4-5, 12-13, 158, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року, а саме - у вигляді накладення арешту на нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6 749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційному суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2021 року.

Суддя,- Белоконна І.В.