Справа № 653/2759/20
Провадження № 2/653/526/21
РІШЕННЯ

іменем України

07 жовтня 2021 року

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача 2 Шевцова О.С.

представника відповідача 3 Лагутіна І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування запису державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до державного реєстратора Чаплинської селищної ради Ремішевського Олександра Вікторовича, акціонерного товариства «Альфа Банк», ОСОБА_3 , в якому просила визнати протиправним та скасувати запис про право власності №51505965 від 06 березня 2020р. на нерухоме майно житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за акціонерним товариством «Альфа Банк», та стягнути понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та АТ «Альфа Банк», яке є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір на суму 600 000 грн., зі сплатою 14,5 відсотків, та кінцевим терміном повернення 03 квітня 2018 року. З метою забезпечення вказаного кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Улітку 2020р. державний реєстратор Чаплинської селищної ради Ремішевський О.В. на підставі договору іпотеки прийняв рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 51505965, яким зареєстрував право власності на зазначений об`єкт нерухомості за АТ «Альфа Банк». Позивач вважає, що вказаними діями АТ «Альфа Банк» та державний реєстратор порушили її законні права та інтереси, здійснили незаконну реєстрацію права власності на належне їй майно, оскільки предмет іпотеки є єдиним житлом іпотекодавця, остання не давала права на його відчуження, кредит є споживчим та валютним, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин повинні застосуватись положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою суду від 14 вересня 2020р. провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

12 жовтня 2020р. на адресу суду надійшов відзив від державного реєстратора Ремішевського О.В., в якому він зазначив, що дійсно ним за наслідком розгляду заяви АТ «Альфа Банк» та долучених документів, було прийнято рішення від 03 березня 2020р. про зміну власника об`єкта нерухомості житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказав, що реєстраційні дії ним були вчинені у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначив, що законодавством не передбачено обов`язку державного реєстратора перевіряти чи є спірний об`єкт нерухомого майна єдиним житлом, а відповідальність за надані документи несе заявник. Вважає, що є неналежним відповідачем по справі, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити.

19 жовтня 2020 р.на адресу суду надійшов відзив АТ «Альфа Банк», зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги не визнають, просять у задоволенні позову відмовити. Зазначено, що державний реєстратор під час вчинення оскаржуваної реєстраційної дії діяв у відповідності до вимог діючого законодавства України, а позивач не надала жодних доказів на спростування цього факту.

У відзиві на позов відповідача ОСОБА_3 , який надійшов до суду 16 серпня 2021р., зазначено, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 не є місцем постійного проживання позивача. Крім того, з 16 січня 2020р. такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Просила у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Генічеського районного суду від 16 грудня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено, та призначено підготовче судове засідання на 04 березня 2021 року.

Ухвалою Генічеського районного суду від 04 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 17 травня 2021 року.

Ухвалою Генічеського районного суду від 31 травня 2021 року позовну заяву (уточнену) за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Чаплинської селищної ради Ремішевського Олександра Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування запису державного реєстратора - повернуто позивачу, як таку що подана в порушення ч.3, ч. 5 ст. 49 ЦПК України.

Також, ухвалою Генічеського районного суду від 31 травня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Цимбалюка М.Г. про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 , розгляд справи відкладено на 16 серпня 2021 року, співвідповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву та роз`яснено право на пред`явлення зустрічного позову та подачу заперечень.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Просив вказані вимоги задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Просили у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» (після злиття АТ «Альфа Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №323/33-К, копія якого додана до матеріалів справи, що також не заперечується сторонами.

Відповідно до умов укладеного договору, а саме п.1.1, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 600000 (шістсот тисяч) гривень зі сплатою 14,5% процентів річних та встановленим договором графіком погашення суми основної заборгованості, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 03 березня 2018 року. Згідно з п.1.2 договору кредит надається позичальнику на поточні потреби.

Відповідно до п.1.3 договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за договором кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно житловий будинок загальною площею 208,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 1000000 (один мільйон) гривень.

Цього ж дня між зазначеними сторонами було укладено іпотечний договір, за умовами якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №323/33-К від 04 березня 2008р., житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1419 кв.м., за цією ж адресою (п.1.1. договору).

Статтею 4 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.

Так, згідно п. 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцю на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом реалізації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно п. 6.2 іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

23 березня 2018р. на адреси ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ) ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основними зобов`язаннями, згідно якого боржника було повідомлено про необхідність сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 15 березня 2018р. становить 223140,12 доларів США. Також повідомлялось, що у разі невиконання вимоги протягом тридцяти днів ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», при цьому боржнику буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом.

Оскільки позивачем не було виконано вимоги повідомлення про сплату боргу, АТ «Альфа Банк» (яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг апарату Чаплинської селищної ради із заявою про вчинення реєстраційної дії, до якої було долучено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки №б/н від 22 березня 2018р.; поштове повідомлення про направлення та вручення позивачу зазначеної вимоги від 27 березня 2018р.; іпотечний договір від 04 березня 2018р. №814; звіт про незалежну оцінку вартості майна №200220-001 від 20 лютого 2020р.

За наслідком розгляду вищевказаного пакету документів, державним реєстратором Ремішевським О.В. було прийнято рішення за №51505965 про зміну власника на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу №7542 від 18 грудня 2020р., укладеного між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 , остання набула права власності на будинок АДРЕСА_1 , про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №39801810 від 18 грудня 2020р.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, та вважаючи, що її протиправно було позбавлено права власності на належне їй майно, остання звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008р. «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як зазначалось вище, згідно пунктів 4.1, 4.2. договору іпотеки від 04 березня 2008р., у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.5.3. договору іпотеки, сторони домовились, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що повністю узгоджується з наведеними вище положеннями Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору).

Отже, договір іпотеки від 04 березня 2008 року містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію права власності), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У своєму позові позивач наполягає на порушенні вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, з 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 р. у справі №802/1340/18-а виклала правовий висновок про те, що не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно шляхом перереєстрації права власності на нього за банком на підставі іпотечного договору, укладеного як забезпечення виконання кредитного договору в іноземній валюті, якщо нерухоме майно відповідає вимогам, викладеним у Закону Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У такому випадку наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказане майно за банком.

У той же час, досліджені у судовому засіданні докази свідчать, що спірний об`єкт нерухомості станом на 06 березня 2020р. не підпадав під вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як він не є єдиним житлом позичальника та її родини, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та позичальника було належним чином повідомлено про факт звернення стягнення на предмет іпотеки, про що свідчить особисто отримане нею повідомлення від 31 березня 2018р. Вказані фактичні обставини не були спростовані позивачем.

Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Таким чином, у державного реєстратора Ремішевського О.В. були відсутні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за АТ «Альфа Банк».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком була проведена у відповідності до вимог договору про іпотеку та відповідала вимогам чинного законодавства, зокрема статтям 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними на час вирішення спору і ухвалення судового рішення, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Верховний Суд у своїх постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17 дійшов висновків, що з 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи представника позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права є безпідставними та задоволенню не підлягають.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин у позові слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

Посилання позивача на пропущення строку позовної давності є безпідставним, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено не у судовому порядку.

Доводи позивача про те, що державному реєстратору Ремішевському О.В. анульовано доступ до реєстрів, як на підставу для задоволення позовних вимог, суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки суду не надано жодних доказів на підтвердження протиправності дій цього державного реєстратора саме під час вчинення оскаржуваного запису №51505965 від 06 березня 2020р.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст.12,81,141, 263-265,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного реєстратора Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування запису державного реєстратора відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 18 жовтня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова