Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" листопада 2021 р. Справа № 608/84/21

Номер провадження2/608/177/2021

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Теслі П.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

В позовній заяві позивач вказав, що був народним депутатом України VIII скликання, відомим громадським та політичним діячем. Беручи до уваги відкритість та публічність фігури, його честь та гідність, а також особиста ділова репутація відіграють надважливу роль для нього. Так, ОСОБА_2 , жителем с. Пробіжна, неодноразово і системно розповсюджувалася в соціальної мережі Fасеbооk образлива, недостовірна, маніпулятивна інформація щодо ОСОБА_1 . Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» у його пості була опублікована неправдива, маніпулятивна інформація:

«...ПОЯСНИ ЯК ТА ЯКИМ ЧИНОМ, ТИ СОБІ ЗРОБИВ ПОСВІДЧЕННЯ (ІНВАЛІДА 3 ГРУПИ ПРИРІВНЯНОГО ДО УЧАСНИКІВ ВІЙНИ ТА ІНВАЛІДІВ ВІЙНИ) ЦІКАВО ТИ ВОЮВАВ.... У 2014 ТИ ЗНІМАЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ І ЙДЕШ НІБИТО ВОЮВАТИ, ПІСЛЯ ОБРАННЯ ДЕПУТАТОМ ТИ ПОНОВЛЮЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ...»

ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» була опублікована неправдива, маніпулятивна інформація:

«...А ВІДПОВІДЬ ПРОСТА ТЕБЕ ЖОДНА ПОЛІТИЧНА ПАРТІЯ НЕ ЗАХОТІЛА БАЧИТИ У СВОЇХ. СПИСКАХ, ЦІКАВО ЧОМУ? А ТИ ВИРІШИВ МЕНІ НАСОЛИТИ ТА НАПЕРЧИТИ, БО БАЧИТЕ ЦЕ ВСЕ Я ВИНЕН, ЩО ДАНА ОСОБИНА ВИКИНАТА ВСІМА ПАРТІЯМИ НА СМІТНИК, ТАМ ТОБІ І МІСЦЕ НАРЕШТІ ТИ ЦЕ ЗРОЗУМІВ. НІ ПАРТІЙ НІ ДРУЗІВ. І ЩЕ ОДНЕ ВІДКРИЙ СВОЮ С.... СТОРІНКУ ЩОБИ МЕНІ НЕ ПЕРЕСИЛАЛИ ТВОЮ ГНИЛУ ПИСАНИНУ, ЧОМУ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ БОЇТЬСЯ, ЩОБ ХТОСЬ ЗІ СТОРОНИ НЕ ПРОЧИТАВ ТВОЮ ДУРНУВАТУ МАЗНЮ...»

ІНФОРМАЦІЯ_2 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» була опублікована неправдива інформація:

«...ОСОБИСТО Я МАВБИ ВИБАЧИТИСЯ 1000 РАЗІВ..., ЗАТЕ ЩО НЕ МОЖЕ ЗНАЙТИ РОБОТУ... А ОТ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ НЕ ПРИБУВ.... те що їздили до хати твоєї тещі, після мітингу а вона була в той час на курорті у БІЛЬЧЕ -ЗОЛОТОМУ (вибачимося)...»

Позивач вважає зазначену інформацію недостовірною, такою, що грубо порушує особисті його немайнові права на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, а тому ОСОБА_1 просить визнати такими, що не відповідають дійсності, є маніпулятивними, принижують його честь, гідність та ділову репутацію відомості щодо ОСОБА_1 , поширені відповідачем у його постах ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Fасеbооk, зокрема: «...ПОЯСНИ ЯК ТА ЯКИМ ЧИНОМ, ТИ СОБІ ЗРОБИВ ПОСВІДЧЕННЯ (ІНВАЛІДА 3 ГРУПИ ПРИРІВНЯНОГО ДО УЧАСНИКІВ ВІЙНИ ТА ІНВАЛІДІВ ВІЙНИ) ЦІКАВО ТИ ВОЮВАВ.... У 2014 ТИ ЗНІМАЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ І ЙДЕШ НІБИТО ВОЮВАТИ, ПІСЛЯ ОБРАННЯ ДЕПУТАТОМ ТИ ПОНОВЛЮЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ...», «...А ВІДПОВІДЬ ПРОСТА ТЕБЕ ЖОДНА ПОЛІТИЧНА ПАРТІЯ НЕ ЗАХОТІЛА БАЧИТИ У СВОЇХ. СПИСКАХ, ЦІКАВО ЧОМУ? А ТИ ВИРІШИВ МЕНІ НАСОЛИТИ ТА НАПЕРЧИТИ, БО БАЧИТЕ ЦЕ ВСЕ Я ВИНЕН, ЩО ДАНА ОСОБИНА ВИКИНАТА ВСІМА ПАРТІЯМИ НА СМІТНИК, ТАМ ТОБІ І МІСЦЕ НАРЕШТІ ТИ ЦЕ ЗРОЗУМІВ. НІ ПАРТІЙ НІ ДРУЗІВ. І ЩЕ ОДНЕ ВІДКРИЙ СВОЮ СРАНУ СТОРІНКУ ЩОБИ МЕНІ НЕ ПЕРЕСИЛАЛИ ТВОЮ ГНИЛУ ПИСАНИНУ, ЧОМУ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ БОЇТЬСЯ, ЩОБ ХТОСЬ ЗІ СТОРОНИ НЕ ПРОЧИТАВ ТВОЮ ДУРНУВАТУ МАЗНЮ...», «...ОСОБИСТО Я МАВБИ ВИБАЧИТИСЯ 1000 РАЗІВ..., ЗАТЕ ЩО НЕ МОЖЕ ЗНАЙТИ РОБОТУ... А ОТ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ НЕ ПРИБУВ.... те що їздили до хати твоєї тещі, після мітингу а вона була в той час на курорті у БІЛЬЧЕ -ЗОЛОТОМУ (вибачимося)...»; зобов`язати ОСОБА_2 протягом трьох календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду видалити з соціальної мережі Fасеbооk пости, в яких розміщена образлива та недостовірна інформація, яка знаходиться на Fасеbооk сторінці ОСОБА_2 за вищезгаданими посиланнями; зобов`язати ОСОБА_2 протягом трьох календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду розмістити публічно і безстроково у режимі загального доступу на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Fасеbооk» під заголовком «Спростування» текст наступного змісту: « Мною , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 була поширена неправдива інформація, якою я звинувачував ОСОБА_1 у зловживаннях із виробленням посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни 3 групи. Дана інформація є недостовірною, мною видуманою, про що я, ОСОБА_2 , публічно про це заявляю»; « Мною , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3. була поширена неправдива інформація про те, що ОСОБА_1 викинули всі партії і не знати на яких фронтах він воював. Дана інформація є недостовірною, мною видуманою, про що я, ОСОБА_2 , публічно про це заявляю. ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях антитерористичної операції серпня-листопада 2014р.»; «Мною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була поширена неправдива інформація про те, що ОСОБА_1 не може знайти роботу і його теща лікувалася на курорті. Дана інформація є недостовірною, мною видуманою, про що я, ОСОБА_2 , публічно про це заявляю». Також просить стягнути з відповідача судові витрати у справі.

В лютому 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, таким, що поданий без належних доказів. Що стосується постів, розміщених в мережі Фейсбук у профілі під назвою ОСОБА_2 , вони були викладені у формі запитань до позивача, і відповідно викладені у запитувальній формі, як реакція на деякі окремі пости самого ОСОБА_1 та жодним чином не містять особистих образ позивача. Дані пости є оціночним судженням діяльності ОСОБА_1 як політичного та громадського діяча та містять конструктивну критику його дій як теперішніх, так і минулих на його політичну і громадську діяльність. Також зазначені пости не містять ніяких образ особи позивача. Також відповідач вказує, що відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. «Фейсбук» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, Інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка і публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що саме відповідач є автором спірної інформації та відповідач є власником акаунта в мережі Фейсбук. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. № 12 роздруківки Інтернет-сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник Тесля П. О. позовні вимоги не визнають, просять відмовити у їх задоволенні з мотивів, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був народним депутатом України VIII скликання.

Згідно роздруківок скріншоту з мережі Facebookвід ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» був опублікований пост: «...ПОЯСНИ ЯК ТА ЯКИМ ЧИНОМ, ТИ СОБІ ЗРОБИВ ПОСВІДЧЕННЯ (ІНВАЛІДА 3 ГРУПИ ПРИРІВНЯНОГО ДО УЧАСНИКІВ ВІЙНИ ТА ІНВАЛІДІВ ВІЙНИ) ЦІКАВО ТИ ВОЮВАВ.... У 2014 ТИ ЗНІМАЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ І ЙДЕШ НІБИТО ВОЮВАТИ, ПІСЛЯ ОБРАННЯ ДЕПУТАТОМ ТИ ПОНОВЛЮЄШ ІНВАЛІДНІСТЬ...»

ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» був опублікований пост: «...А ВІДПОВІДЬ ПРОСТА ТЕБЕ ЖОДНА ПОЛІТИЧНА ПАРТІЯ НЕ ЗАХОТІЛА БАЧИТИ У СВОЇХ. СПИСКАХ, ЦІКАВО ЧОМУ? А ТИ ВИРІШИВ МЕНІ НАСОЛИТИ ТА НАПЕРЧИТИ, БО БАЧИТЕ ЦЕ ВСЕ Я ВИНЕН, ЩО ДАНА ОСОБИНА ВИКИНАТА ВСІМА ПАРТІЯМИ НА СМІТНИК, ТАМ ТОБІ І МІСЦЕ НАРЕШТІ ТИ ЦЕ ЗРОЗУМІВ. НІ ПАРТІЙ НІ ДРУЗІВ. І ЩЕ ОДНЕ ВІДКРИЙ СВОЮ С.... СТОРІНКУ ЩОБИ МЕНІ НЕ ПЕРЕСИЛАЛИ ТВОЮ ГНИЛУ ПИСАНИНУ, ЧОМУ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ БОЇТЬСЯ, ЩОБ ХТОСЬ ЗІ СТОРОНИ НЕ ПРОЧИТАВ ТВОЮ ДУРНУВАТУ МАЗНЮ...»

ІНФОРМАЦІЯ_2 в мережі Інтернет на персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Fасеbооk» був опублікований пост: «...ОСОБИСТО Я МАВБИ ВИБАЧИТИСЯ 1000 РАЗІВ..., ЗАТЕ ЩО НЕ МОЖЕ ЗНАЙТИ РОБОТУ... А ОТ ГЕРОЙ КОЛЧАКІВСЬКИХ ФРОНТІВ НЕ ПРИБУВ.... те що їздили до хати твоєї тещі, після мітингу а вона була в той час на курорті у БІЛЬЧЕ -ЗОЛОТОМУ (вибачимося)...»

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Положеннями частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Статті 297, 299 Цивільного кодексу України передбачають, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожному гарантується судовий захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Таким чином, за змістом норми цієї статті Конвенції, свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австралії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з роз`ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Зміст понять «фактичне твердження» та «оціночне судження» також було розкрито у постанові Верховного Суду України від 1 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц, відповідно до якої:

твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом;

судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що висловлювання, які є предметом розгляду у даній справі, не є твердженнями про вчинення позивачем конкретних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до їх сприйняття саме як висловлення оцінки, а не твердження.

Позивач ОСОБА_1 є публічною особою, він був народним депутатом VIII скликання, тобто, відомим у суспільстві державним діячем, а тому відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, спростування недостовірної інформації, ураховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи спори щодо захисту честі та гідності, по суті, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим статтею 8 ( "право на повагу до приватного і сімейного життя") та правом, передбаченим статтею 10 ( "свобода вираження поглядів") Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому Суд допускає, що ці погляди можуть бути образливими чи подаватись у неприємній, навіть жорсткій формі, що може викликати обурення. Пояснюється це неможливістю побудови демократичного суспільства без плюралізму та терпимості.

Беззаперечно визнається право всіх людей на захист репутації, та спочатку ретельно з`ясовується, чи не буде такий захист втручанням у право на вираження поглядів. Якщо баланс все ж буде порушений, наступним кроком стане з`ясування таких питань: чи було втручання «встановлене законом»; чи переслідувало воно цілі, які містить п. 2 ст. 10 Конвенції; чи було воно необхідним у демократичному суспільстві (справа «Санді Таймс проти Сполученого Королівства»).

Втручання у право на вираження поглядів за відсутності цих елементів визнається порушенням ст. 10 Конвенції, що є неприпустимим.

Проте у спорах, де скривдженою стороною виступає публічна особа, цей баланс «легітимно» порушується на користь права на свободу слова. Так, у справі «Сюрек проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або питання, які становлять суспільний інтерес.

Європейський суд з прав людини розробив ряд критеріїв, що стосуються публічних осіб, при розгляді справ про захист честі, гідності та ділової репутації.

Саме в контексті співвідношення прав на повагу до приватного і сімейного життя та свободи вираження поглядів ЄСПЛ прийняв ряд рішень, у яких обґрунтував можливості і підстави для їх обмеження.

У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: (1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації і (2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація.

Значний суспільний інтерес, на думку Суду, має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі, і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (п. 66 рішення у справі «Sunday Times проти Великобританії»).

Численна практика ЄСПЛ виходить з того, що у випадках, коли поширена інформація стосується теми, що становить суспільний інтерес, держави мають обмежену сферу розсуду (наприклад, п.44 рішення у справі «Editions Рlon проти Франції»). Тобто випадки, коли відхід від практики Суду в таких справах може бути виправданий внутрішнім законодавством, надзвичайно обмежений в порівнянні зі справами про захист честі і гідності та спростування недостовірної інформації, яка не становить значного суспільного інтересу.

Отже, якщо про особу поширена інформація, яка викликає у суспільства великий інтерес, то ЄСПЛ визнає обмеження прав такої особи на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції) виправданим і баланс прав в таких випадках зміщується в сторону свободи слова (стаття 10). Ця інформація повинна бути розцінена судами як оцінне судження, про що ЄСПЛ зазначив в п. 43 рішення у справі «Ghiulfer Predescu проти Румунії»: якщо мова йде про тему, яка становить суспільний інтерес, висловлювання скоріше слід вважати оціночним судженням, а не фактичним твердженням.

Ступінь публічності особи також має безпосереднє значення: чим вищу посаду обіймає особа, тим сильніше її право на приватне та сімейне життя може бути обмеженим шляхом публікації про нього відповідної інформації (п. 52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Oy проти Фінляндії», п.119 рішення у справі «Нachette Filipacchi Associes проти Франції»).

Тобто, позиція ЄСПЛ зводиться до того, що, чим більш відомою є особа і чим більшими повноваженнями вона наділена, тим сильніше може бути обмежене її право на недоторканність приватного життя на користь свободи слова.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» (рішення від 31 липня 2007 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Аналіз змісту оспорюваного допису свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо.

Таким чином викладені у дописі, розміщеному у соціальній мережі «Fасеbооk» у мережі Інтернет, висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Таким чином з наведеного тексту вбачається те, що він не містить однозначного і категоричного твердження про події, про які йдеться у дописі, як факти, за винятком фактичного твердження "їздили до хати твоєї тещі, після мітингу а вона була в той час на курорті у БІЛЬЧЕ -ЗОЛОТОМУ". Однак таке твердження не посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки воно його не стосується.

Отже, аналізуючи інформацію, зазначену від імені ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 на сторінці соціальної мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд приходить до висновку, що зазначена інформація є оціночними судженнями, право на висловлювання якого гарантоване ст. 34 Конституції України, не є такою, що носить стверджувальний характер, і є нічим іншим, як вираженням суб`єктивної думки особи, що її поширила, щодо діяльності ОСОБА_1 , оцінкою дій останнього, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, а тому вищезгадана інформація, про спростування якої звернувся позивач, не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 як колишній народний депутат України є знаною особою серед громадськості, його поведінці приділяється значно більша увага та інтерес порівняно з іншими громадянами, громадськість більш прискіпливо ставиться до його вчинків, діяльності, які піддаються більшій критиці, прискіпливій оцінці.

Вищезазначене відповідає позиції Верховного Суду, яка сформульована в відповідних постановах суду від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17-ц, від 4 липня 2018 року у справі № 761/7795/17, від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 380/951/17, 6 березня 2019 року у справі № 545/3721/15-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц,

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що поширена інформація і вимоги позовної заяви позивача щодо її спростування суттєво відрізняються за своїм змістом.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищенаведене, обставини, встановлені судом, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 19, 32, 34, 68 Конституції України, ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 201, 297, 299 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,--

ВИРІШИВ:

Відмовити за безпідставністю в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Судові витрати покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Тернопільському апеляційному суду через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Парфенюк