ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/233/21Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/892/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

за участі секретаря - Іванюти О.М.,

сторін:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Тернополі цивільну справу №604/233/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду від 24 червня 2021 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., повний текст рішення складено 25 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалася на те, що з вересня 2019 року до травня 2020 року проживали спільно з ОСОБА_1 однією сім`єю на території республіки Польща. Доходи відповідача дозволяли винаймати житло, дочка відвідувала дошкільний заклад освіти. Проте в останній період спільного проживання відповідач змінив своє ставлення, у зв`язку з чим вона з дитиною змушена була повернутися на постійне місце проживання в Україну. У грудні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зазначивши, що дочка проживатиме з матір`ю. На неодноразові звернення до ОСОБА_1 щодо матеріальної допомоги на утримання дочки, останній не реагує, свій батьківський обов`язок не виконує. Вказує, що вона не працевлаштована, через скрутне матеріальне становище не може влаштувати дочку у заклад дошкільної освіти та забезпечити звичні для неї умови проживання. Оскільки відповідач проживає за межами країни, окремо від дитини, участі у її вихованні не бере, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, працевлаштований, матеріально забезпечений, має регулярний дохід, що складає 37500,00 грн, домовленості щодо добровільної сплати аліментів досягти не вдалося,а тому з метою забезпечення дитині умов життя, необхідних для її гармонійного розвитку, вважає, що грошова сума аліментів, яку належить стягнути з відповідача, має становити 6000, 00 грн.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000 гривень, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 березня 2021р. до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів у межах суми платежу за 1 місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 908 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржуване рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 червня 2021 року просить змінити в частині призначеного розміру аліментів та стягувати з нього 960, 50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 березня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд, призначаючи розмір аліментів в сумі 3000 грн., не дослідив належним чином матеріали справи та безпідставно визначив саме таку суму аліментів.

Вказує, що 31 березня 2021 року у з`вязку зі скороченням він втратив роботу і трудовий договір між ним і роботодавцем був розірваний. На даний час через карантинні обмеження він не має стабільного заробітку і змушений працювати на роботах з неповною зайнятістю, де отримує незначний дохід. Зазначає, що кожного місяця він несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг за місцем проживання, придбання продуктів харчування, а також необхідних для життя побутових речей.

Крім того стверджує, що змушений витрачати кошти на лікування у з`вязку з погіршенням стану здоров`я та йому необхідне дороговартісне хірургічне втручання, що підтверджується наявними в матеріалах справи висновком лікаря та медичними обстеженнями.

Вказує, що він систематично надсилав кошти на утримання дитини, передавав подарунки, надавав матеріальну допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Стверджує, що відповідач спроможний сплачувати призначену судом суму аліментів, оскільки пересилав їй кошти і в більшій сумі.

Також вказує, що відповідач безпідставно посилається на необхідність хірургічного втручання, оскільки в матеріалах справи мітиться лише рекомендація щодо лікування варикозу, недостатності вен нижніх кінцівок та вартість процедури склеротерапії підшкірних гілок.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чуйко З.Д. просила задовольнити вимоги апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду змінити, зменшивши призначений судом розмір аліментів.

Інші сторони по справі, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має реальну можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в сумі 3000 грн, а також того, що обов`язок утримувати дітей лежить на обох батьках.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2015 року.

У відповідності до довідки № 257, виданої виконавчим комітетом Підволочиської селищної ради 23 лютого 2021 року ОСОБА_3 , 1993 року народження, зареєстрована в АДРЕСА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 , 2015 року народження, та мамою ОСОБА_5 , 1963 року народження.

Відповідач матеріальну допомогу у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, добровільно не надає. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Доводи апеляційної скарги, що визначений судом розмір аліментів на дитину в сумі 3000 грн. відповідач не взмозі сплачувати, оскільки має нестабільний заробіток, несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг за місцем проживання, придбання продуктів харчування, змушений витрачати кошти на лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані, оскільки відповідач ОСОБА_1 є працездатного віку, будь-яких доказів, що за станом здоров`я чи матеріальним становищем він не може виконувати своїх обов`язків щодо утримання дитини не здобуто.

Та обставина, що сімейним законодавством визначений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не є безумовною підставою для стягнення саме такого розміру аліментів, оскільки при вирішенні цього спору слід насамперед враховувати інтереси дитини та її право на достатній рівень матеріального забезпечення.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, необхідність забезпечення прав малолітньої дочки сторін на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, беручи до уваги те, що обов`язок щодо утримання дітей покладається рівною мірою на обох батьків, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо необхідності стягнення з ОСОБА_1 аліментів саме в розмірі 3000 грн., який є розумним та достатнім для задоволення потреб позивача на утримання дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді