Справа № 199/6824/20
(2/199/812/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

11.11.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В.,при секретарі Божко А.В., за участі сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності заповіту, треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка мала двох синів - сторін по справі. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкодавець залишила заповіт 13 листопада 1986 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори - Яворською Л.А., згідно з яким, усе належне їй майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, вона заповіла позивачу по справі. Даний заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 24332.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, він отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на ті обставини, що реєстрація заповіту на ім`я ОСОБА_5 відсутня у спадковому реєстрі. Крім того, у спадковій справі після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , містяться два заповіти. Заповіт ОСОБА_5 повністю скасовано новим заповітом на користь відповідача.

Позивач зазначає, що заповіт від 24 травня 2019 року не відображає волю померлої та укладений з порушенням вимог закону, наслідком чого є необхідність визнання його нікчемним. Підставами того позивач зазначив те, що спадкодавець неодноразово наголошувала, що заповіт на ім`я ОСОБА_5 вона не змінювала, вона також жалілася позивачу, що не може відшукати свій паспорт, який, як з`ясувалось в судовому засіданні перебував у відповідача, який надав його для оформлення заповіту. Крім того, зміст заповіту не містить інформації про час його складання. Крім того зазначено, що у зв`язку з тим, що нібито ОСОБА_7 була незрячою і не могла особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за її дорученням та у присутності нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний запрошеними свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та підписаний ОСОБА_10 . Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено нотаріусом. При цьому одночасно засвідчено справжність підпису ОСОБА_10 . Однак, позивач зазначає, що померла не мала фізичних вад, які б перешкоджали їй особисто підписати заповіт. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд встановити нікчемність заповіту ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був складений 24 травня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем, зареєстрований в реєстрі за №1258.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого вважав, що відсутні підстави для визнання нікчемності заповіту, оскільки мати була незрячою, що зазначено в заповіті, тому самостійно не змогла його підписати, за її дорученням підписала інша особа в присутності двох свідків.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, зазначені в позові. Крім того, після пояснень свідків, вважають, що нотаріусом взагалі не перевірялась дієздатність спадкодавця, оскільки з пояснень свідків у судовому засіданні вбачається, що нотаріальні дії проводила жінка нотаріус, в той час як заповіт посвідчено нотаріусом чоловіком.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано нормативне обґрунтування та не зазначено жодної підстави для визнання заповіту від 24 травня 2019 року недійсним.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , мати сторін по справі, яка була зареєстрована на момент смерті за адресою: АДРЕСА_1 та якій на праві приватної власності належав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як слідує з матеріалів справи, 24 травня 2019 року ОСОБА_7 був складений заповіт у присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підписаний ОСОБА_10 оскільки відповідно до змісту заповіту ОСОБА_7 була незрячою та не могла підписати заповіт власноручно, та відповідно до якого ОСОБА_7 все своє майно заповіла ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положеньч.ч.1-5ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

У відповідності до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Частиною 1 статі 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним . Відповідно до висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 27.02.2020 року у справі № 761/19304/17, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Крім цього, за пунктом 23 рішення Європейської комісії з прав людини від 18 липня 2006 року Проніна проти України (№ 2) (Заява №63566/00): Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення нікчемності заповіту, посилаючись на порушення вимог щодо посвідчення заповіту, що відповідно до ч. 1ст. 1257 ЦК України визнається підставою його нікчемності, наслідком чого є невиконання такого заповіту й виникнення в позивача права спадкування за законом.

Відповідно до положень ст. 1216 -1217 , 1233 ЦК України , спадкування за заповітом має перевагу перед успадкуванням за законом.

Статтею 1247 ЦК України , визначено загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до якої, поміж інших вимог, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст 1251 - 1252 цього Кодексу , однак дані норми Закону (ст..ст. 1251-1252 ЦК України) в даному випадку застосуванню не підлягають.

Згідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Статтею 44 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Положеннями ч.2 та 3 Глави 1 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, встановлено, що нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до Глави 4 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат» , що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Главою 6 Розділу 1 вказаного Порядку закріплено, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

У ході допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 судом встановлено, що, прибувши до офісу нотаріуса, що знаходиться недалеко від центру «Мінора», їм було запропоновано пройти до кабінету нотаріуса, де у їх присутності жінка, яка представилась нотаріусом, у подальшому вчиняла дії по укладанню заповіту. До висновку, що саме жінка є нотаріусом вони прийшли не тільки тому, що вона так представилась, але окрім цього вони зробили висновок, що вона в кабінеті нотаріуса перебувала сама, займаючи місце у кріслі керівника, отримувала їх документи, вела розмову про укладення заповіту з ОСОБА_7 , розпитувала її про стан здоров`я, чому саме вона складає заповіт на одного з синів. Жінка-нотаріус склала спочатку проект заповіту, надала його для ознайомлення, а потім після погодження, надала сформований заповіт на нотаріальному бланку, який прочитали вголос та підписали свідки, а ОСОБА_10 підписала за ОСОБА_7 . Всі свідки однаково описують жінку-нотаріуса, зазначаючи її вік - близько 40-45 років, середньої статури, а також пояснюють, що ніякого чоловіка за весь час їх перебування у офісі нотаріуса - не було. У той час заповіт від 24 травня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем. Таким чином, судом встановлено, що фактично нотаріус був відсутній при посвідченні заповіту, та дії передбачені вищенаведеними нормами закону щодо встановлення особи заповідача, її дієздатності, усвідомлення своїх дій, дійсної волі на складання заповіту, не вчиняв.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи ст. 1257 ЦК України , відповідно до ч. 1 якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред`являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини зазначені ним у позові щодо нікчемності заповіту, оскільки заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вони підлягають захисту судом у спосіб, що ним обраний шляхом встановлення нікчемності заповіту, а позов підлягає задоволенню.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача у вигляді судового збору в розмірі 1261,20 грн. слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 203,215,1257 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності заповіту, треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, ОСОБА_6 ,- задовольнити.

Встановити нікчемність заповіту ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був складений 24 травня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем, зареєстрований в реєстрі за №1258

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1261,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя: