Справа № 303/8260/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 квітня 2019 року (у складі судді Кость В.В.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у грудні 2018 р.

Просив виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям із реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації .

На обґрунтування позовних вимог указав, що 03.11.2016 р. Банк у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме отримав у власність будинок загальною площею 89,60 кв. м, житловою площею 52 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 31.08.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. і зареєстрованого в державному реєстрі під номером 5076.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення указаних дій стала реєстрації і проживання у ньому ОСОБА_1 , яка підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18 квітня 2019 р. у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-власником спірного житлового будинку є Банк, відповідач не оспорює право власності Банку на спірне майно;

-позичальник втратив право власності на будинок, а відтак утратив право користування ним, тому його виселення можливо без надання іншого постійного житла;

-судом не з`ясовано, до чиєї компетенції належить право надавати житло в разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені та доречні доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Суд виходив із того, що житловий будинок, який було передано в іпотеку,відповідач набула у власність на підставі договору дарування від 31 липня 2007 р.Отже, з урахуванням положень частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із житлового приміщення, яке не було придбано за рахунок іпотеки, без надання їм іншого постійного житла є неправомірним.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Із матеріалів справи видно, що Банк 18.11.2016 р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстрував за собою право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-10, 10). За вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

20.03.2018 р. Банком було надіслано ОСОБА_1 претензію щодо добровільного звільнення спірного будинку із одночасним зняттям із реєстраційного обліку (а.с.12,13).

Банк уже звертався до ОСОБА_1 із позовом про виселення у 2016 р. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19 квітня 2016 р.у задоволенні позову було відмовлено, суд констатував, що предмет іпотеки придбаний не за кредитні кошти, відтак при зверненні до суду з позовом про виселення особі, яку виселяють, необхідно надавати житло, а в яке житло виселяти боржника Банк не вказав (а.с.55). Указана правова позиція була підтримана колегією суддів апеляційного суду Закарпатської області в ухвалі від 14 червня 2016 р. (а.с.56-57). Указані судові рішення були залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 23 лютого 2017 р. (а.с.58-59).

Спірний житловий будинок набуто ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 31.07.2007 р. (а.с.60-61).

Довід апеляційної скарги про те, що власником спірного житлового будинку є Банк, а відповідач у свою чергу це не оспорює,не заслуговує на увагу, оскільки спростовуєтьсярішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 р. (справа № 303/7170/19),яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17506062 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 липня 2021 р. апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Мотивувальну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 р. змінено в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог.Резолютивну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 р. залишено без змін.

Довід апеляційної скарги про те, що позичальник втратив право власності на будинок, а відтак втратив право користування ним, тому його виселення можливо без надання іншого постійного житла, не заслуговує на увагу з таких мотивів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду висловила намір відступити від вищезазначеного правового висновку і не застосовувати статтю 40 Закону № 898-IV та статтю 109 ЖК УРСР до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та його сім`ї. Оскільки на думку колегії суддів, правозастосування норм національного законодавства у такий спосіб порушує права власника житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Указані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. справа № 643/18788/15-ц.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок було набуто до укладення кредитного та іпотечного договорів, тобтопредмет іпотеки набутий не за кредитні кошти, і Банк це не заперечує.

Банк набув право власності на спірний житловий будинок на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2016 р.

На момент реєстрації за собою права власності на житловий будинок Банк знав, що в ньому зареєстрована відповідач, яка там і проживає .

Відтак, Банкмав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з реєстрацією за собою права власності на такий житловий будинок.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.

Із урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. у справі № 643/18788/15-цдійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

У спірних правовідносинах суд не мав з`ясовувати до чиєї компетенції належить право надавати житло в разі виселення боржника, суд в першу чергу мав установити чи придбане житло, що передано в іпотеку за кредитні кошти, чи ні, встановивши, що передане в іпотеку майно придбане не за кредитні кошти, суд правомірно відмовив Банку в задоволенні позовних вимог Банку.

Крім того, реєстрація за Банком права власності на спірний житловий будинок скасована ОСОБА_1 у судовому порядку.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 квітня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 08 листопада 2021 р.

Судді: