Номер провадження: 22-ц/813/3998/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Ляхова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, за допомогою програми «EasуCon», апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна, про визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

18 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»,правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині передачі в іпотеку майнових прав на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1542. Виключити (припинити) запис з Державного реєстру іпотек про обтяження майна іпотекою, зареєстрованою в реєстрі 23.09.2008р. за № 7959901 приватним нотаріусом Трофімець В.В. на підставі Договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі за № 1542, щодо майнових прав на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, між ним і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», укладено Договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1542. За умовами вказаного договору позивач передав в іпотеку Банку майнові права на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував, що майнові права на незавершеному будівництвом об`єкту нерухомості, власником якої був він, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, а відтак він передав в іпотеку зазначені майнові права Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» з порушенням вимог діючого законодавства, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

При цьому позивач посилався на те, що майнові права як об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-ІV «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва, яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року та постановлення нового, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що майнові права на незавершеному

будівництвом об`єкту нерухомості, власником якої був він, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, а відтак він передав в іпотеку зазначені майнові права Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» з порушенням вимог діючого законодавства.

Проте, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із наступного.

Так, суд виходив із того, що 23 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 2008/13-1- 08/465 (а.с.15-18).

В той же день а саме 23 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, за умовами п. 1.1. якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 2008/13-1-08/465 від 23 вересня 2008 року майнові права на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

10.09.2019 року загальними зборами акціонерного товариства (далі AT) «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк». Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у даному акті, з 15.10.2019 року виникає у AT «Альфа-Банк».

Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів AT «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити вищевказаний Передавальний акт.

Таким чином, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк», правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за Передавальним актом від 15.10.2019 є AT «Альфа-Банк», яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» та належним відповідачем за Кредитним договором та спірним Договором іпотеки.

Так, суд вказав, що п. 1.2. Кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: інвестування в нерухомість.

Пунктом 1.3. та 1.3.1. Кредитного договору визначено, що Кредитор укладає в день укладення цього Договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку майнові права на незакінчене будівництвом нерухоме майно, а саме: котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 , для придбання якого, згідно з п. 1.2. цього Договору, надається Кредит, заставною вартістю 2 273 024,00 грн.

Тобто, в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між ОСОБА_1 та АКІБ СР «Укрсоцбанк» 23 вересня 2008 року було укладено вищевказаний Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1542.

Відповідно з пунктом 1.1. Іпотечного договору встановлено, що Іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором № 2008/13-1-08/465 від 23 вересня 2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, майнові права на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначив, що ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Частиною 2 зазначеної статті Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладання іпотечного договору.

Таке саме положення закріплено у частині третій статті 4 Закону України «Про заставу», згідно з якою предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом пунктів 1.9., 2.2.2. Договору іпотеки від 03 вересня 2008 року, що був укладений між сторонами, по суті передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те що дії позивача щодо оспорення Іпотечного договору через дванадцять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Колегія суддів також зазначає, що виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним Іпотечним договором, позивач тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом нерухомість, яка у майбутньому стане його власністю, а тому не довів наявності порушення свого права.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що згідно з ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. В даному випадку іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору) надала докази того, що нерухоме майно стане його власністю після укладення Договору іпотеки.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, кредит заставною вартістю 2 273 024,00 грн. був отриманий позивачем ОСОБА_1 саме на придбання незакінченого будівництвом нерухомого майна, а саме: котеджа № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 .

Саме, на виконання умов вищевказаного Договору кредиту, боржником ОСОБА_1 в іпотеку були передані майнові права на незакінчений будівництвом котедж № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується п. 1.1. Іпотечного договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку підстав для визнання недійсним вищевказаного Договору іпотеки, матеріали справи не містять.

Подібні за змістом правові висновки відповідають правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц , провадження № 61-5085сво18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 рок, у справі № 760/10136/16-ц, провадження № 61-18414 св 18), постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року, у справі № 520/10060/16-ц, провадження № 61-5085сво18.

При цьому колегія суддів зазначає, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 рок, у справа № 760/10136/16-ц, провадження № 61-18414 св 18, зазначено, що предметом іпотеки міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Аналогічні правові позиції також висловлені в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року, у справі № 761/22265/17, провадження № 61-5216св19.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 передав в іпотеку майнові права саме на незакінчене будівництво нерухомого майна: котеджа № 58, загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: АДРЕСА_1 , то укладений 23 вересня 2008 року Іпотечний договір між ним і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1542, є дійсним і підстав для визнання його недійсним матеріали справи не містять.

У відповідності до ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.10.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева