ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року м. Чернівці

справа № 726/2402/15-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Вовка Ярослава Ярославовича про примусове проникнення до житла боржника, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ткаченко Олег Юрійович, на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Проскурняк І.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

04 жовтня 2021 року державний виконавець Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Вовк Ярослав Ярославович звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 .

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у Третьому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №51254782 при примусовому виконанні виконавчого листа №726/2402/15-ц від 18.05.2016 року виданий Садгірським районним судом м. Чернівці про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Станом на 28.09.2021 року постановою про передачу виконавчого документа на виконання до підприємства, установи, організації стягнуто з боржника на користь стягувача грошові кошти у сумі 48 716,25 гривень, однак, згідно заяви від 23.07.2021 року стягувач наполягає на реалізації житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1071/21

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, за боржником зареєстрований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Посилався на те, державним виконавцем неодноразово здійснювався виїзд за адресою вказаною у виконавчому документі, однак виявити боржника чи його майно не представилось можливості, про що були складені відповідні акти.

15.11.2016 року Садгірським районним судом м. Чернівці надавався дозвіл державному виконавцю Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Чернівецькій області, однак на даний момент Відділ розформовано, що унеможливлює використання ухвали №726/2402/15-ц від 15.11.2016 року.

Просив суд постановити ухвалу про примусове проникнення до житла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 , для повного фактичного виконання виконавчого провадження №512547822.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року подання задоволено.

Надано дозвіл державному виконавцю Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Вовк Я. Я. на примусове проникнення до житла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ткаченко Олег Юрійович, подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що єдине повідомлення в якому державний виконавець повідомляє її про обов`язок з`явитися 23 вересня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 , з метою повного та фактичного виконання виконавчого листа, було нею отримано 23 вересня 2021 року, тому відповідно вона фізично не могла з`явитися у вказаний день, оскільки повідомлення про це, отримала лише 23.09.2021 року.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що ОСОБА_1 спілкуючись по телефону з державним виконавцем, отримала від нього відомості, що він 23.09.2021 року не буде виїжджати за адресою АДРЕСА_1 , так як її немає вдома у зв`язку із роботою, і відповідно неналежно завірена копія акту державного виконавця, який є підробним документом. На час звернення виконавця із поданням до суду, будь-яких інших повідомлень від державного виконавця по виконавчому провадженні №51254782 ОСОБА_1 не отримувала.

Посилається на те, що відсутність даних про сповіщення боржника щодо проведення виконавчих дій за місцем його проживання, свідчить про недотримання прав бути присутнім під час проведення виконавчих дій. Матеріали справи не містять доказів про те, що боржник був обізнаний про намір вчинити виконавчі дії за місцем її проживання та що боржник зобов`язаний надати доступ до житла у відповідні дати.

Крім того, виконавцем не надано доказів того, що боржник перебував за місцем проживання в момент виїзду державного виконавця та умисно перешкоджав проникненню в житло, у зв`язку із чим виникла необхідність саме примусового проникнення до житла.

Помилковими є висновки суду першої інстанції, про те що наявні підстави для задоволення подання державного виконавця, оскільки відсутні відомості про повідомлення боржника про вихід виконавця у відповідний час для вчинення виконавчих дій, що не свідчить про ухилення ОСОБА_1 у наданні виконавцю доступу до житла боржника.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця. Здійснити розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець посилається на те, що боржнику ОСОБА_1 07.09.2021 року та 17.09.2021 року було направлено повідомлення про обов`язок з`явитись відповідно 14.09 та 23.09.2021 року за адресою АДРЕСА_1 , з метою повного та фактичного виконання рішення суду, однак вхідні ворота були зачинені, що унеможливлювало проведення запланованих виконавчих дій, хоча боржник був належним чином повідомлений засобами поштового зв`язку та телефонним дзвінком, про що були складені відповідні акти.

Просить відхилити апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою про дату та час проведення виконавчих дій не надала доступ державному виконавцю до житлового будинку, ухиляється від виконання судового рішення та не дає змоги державному виконавцю завершити виконання виконавчого провадження № 51254782.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

На підставі ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надання Верховною Радою України, - і за її межами.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що Садгірським районним судом м. Чернівці 18.05.2016 року видано виконавчий лист, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 286773,65 гривень, судовий збір в сумі 2 877,20 гривень та 570,00 гривень витрат за розміщення оголошення в газеті.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.05.2016 року ВП №51254782 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №726/2402/15-ц виданий 18.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 286773,65 гривень, судового збору в сумі 2 877,20 гривень та 570,00 гривень витрат за оголошення в газеті.

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 15.11.2016 року надано дозвіл державному виконавцю Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області примусово проникнути (увійти) у будинок АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №726/2402/15-ц від 18.05.2016 року виданого Садгірським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 286773,65 гривень, судового збору в сумі 2877,20 гривень та 570,00 гривень витрат за подачу оголошення в газетах, однак використання вказаної ухвали неможливе через розформування вказаного відділу.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 28.09.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до вимог частини 1 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом - стаття 10 Закону.

Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною5 статті48ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Як зазначено у статті 30 Конституції України, статті 311 ЦК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Подібний висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного

у складі Верховного Суду від 01 листопада 2019 року у справі № К/9901/735/17 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц (провадження № 61-19942св19).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що повідомлення про проведення виконавчих дій за адресою АДРЕСА_1 23 вересня 2021 року, отримано нею 23 вересня 2021.

Такі доводи не заслуговують на увагу суду та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме як вбачається із трекінгу поштових відправлень, повідомлення про проведення виконавчих дій направлено боржнику ОСОБА_1 17 вересня 2021 року (номер відправлення 017) та отримано особисто 20 вересня 2021 року, тобто за три дні до проведення виконавчих дій.

Однак такі доводи не підтверджують правильності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Таких доказів заявником не надано та матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2021 року державним виконавцем був здійснений виїзд за місцем проживання боржника, і як випливає із акту державного виконавця доступ до будинку був обмежений через зачинені вхідні ворота, що унеможливлювало проведення виконавчих дій.

При цьому наданий суду акт від 23.09.2021 року, на який посилається державний виконавець, у порушення вимог ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» не містить інформації про його складення в присутності понятих, що тягне за собою недопустимість зазначених доказів (а.с.5). Наявність фотозображень будинку боржника, не може братися судом до уваги як доказ у перешкоджанні боржником вільному доступу державного виконавця до цього житла, оскільки не містять жодних даних про час їх здійснення, та не підтверджують сам факт перешкоджання боржником здійснення державним виконавцем виконавчих дій.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що на час звернення виконавця із поданням до суду, будь-яких інших повідомлень від державного виконавця по виконавчому провадженні №51254782 Катринець І.М. не отримувала, оскільки направлене державним виконавцем повідомлення від 07 вересня 2021 року про проведення виконавчих дій 14 вересня 2021 року, боржником отримано лише 08.10.2021 року, що свідчить про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про час та місце проведення виконавчих дій.

Крім того, юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Утім, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 була належним чином обізнана про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту її майна, яке могло перебувати у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , саме 14 вересня 2021 року, оскільки відповідні процесуальні документи виконавчого провадження вчасно не були вручені боржнику.

Наведене вище узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц (провадження № 61-19942св19).

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції, про те що наявні підстави для задоволення подання державного виконавця є помилковими, оскільки відсутні відомості про повідомлення боржника про вихід виконавця у відповідний час для вчинення виконавчих дій, що не свідчить про ухилення ОСОБА_1 у наданні виконавцю доступу до житла боржника.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено, чи дійсно боржник перебував за місцем проживання в момент виходу державного виконавця та умисно перешкоджав проникненню в житло, у зв`язку з чим виникла необхідність саме примусового проникнення до житла.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи із вищевикладеного, доводи державного виконавця та висновки суду першої інстанції щодо умисного ухилення ОСОБА_1 , від виконання рішення суду та перешкоджанні виконавцю у вчиненні таких дій, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскаржувану ухвалу не можна вважати законною і обґрунтованою, вона підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції постанови про відмову у задоволенні подання про примусове проникнення до житла.

На підставі ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 454 гривні судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ткаченко Олег Юрійович, задовольнити.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року скасувати.

В задоволенні подання державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Вовка Ярослава Ярославовича про примусове проникнення до житла боржника, відмовити.

Стягнути з Третього відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 22 листопада 2021 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк