Справа № 338/1185/20
Провадження № 22-ц/4808/382/21
Головуючий у 1 інстанції Рибка Л. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суду складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Максюта І.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Олександра Павловича на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Рибки Л.Я., ухвалене 16 грудня 2020 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами 22 серпня 2020 року укладено письмовий договір позики, згідно якого він позичив відповідачеві 280 000,00 грн на ремонт квартири та придбання меблів. При цьому було погоджено строк виконання договору в один місяць та процентну ставку, що становить 50% на місяць. Також обумовлено місце виконання договору, а саме АДРЕСА_1 . На його письмові вимоги повернути кошти ОСОБА_1 не реагує, договір не виконує, відповідно утворилась заборгованість в загальному розмірі 700 000,00 грн. З них, зокрема: 280 000,00 грн позичених коштів, 140 000,00 грн відсотків та 280 000,00 грн штрафу за порушення строку виконання договору. Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 700 000 грн (а.с.1-2, том 1).

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики, укладеним між ними 22 серпня 2020 року, в розмірі 280 000,00 грн, проценти від суми позики в розмірі 140 000,00 грн, суму штрафу в розмірі 280 000,00 грн, а всього 700 000,00 грн. Також з відповідача на користь держави стягнуто 7 000,00 грн судового збору (а.с.37-38, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ільїн О.П. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони жодного договору позики не укладали, відповідно будь-яких коштів від позивача він не отримував. Вказує, що підпис на договорі підроблений, що може бути підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Хоча у договорі позики дійсно зазначено його ідентифікаційний код, проте адреса проживання не відповідає ні фактичній, ні адресі реєстрації місця проживання. Крім того, суд не звернув уваги, що сторони є мешканцями міста Києва, за змістом договору, визначили місцем його виконання селище Богородчани Івано-Франківської області. Що, на його думку, може свідчити про намір позивача уникнути оскарження рішення.

Також йому стало відомо про перебування на розгляді Бродівського районного суду Львівської області іншої справи за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу. Вважає, що відкриття провадження у цих справах відбулось з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки його місцем реєстрації та проживання є місто Київ.

Про наявність даної справи на розгляді Богородчанського районного суду довідався із сайту судової влади України та ЄДРСР. При цьому він не отримував жодної судової кореспонденції, оскільки така направлялась йому за зазначеною в позовній заяві адресою, де він ніколи не проживав, не проживає і не зареєстрований. Відтак підпис на повідомленні про вручення судового відправлення йому не належить. Разом з тим отримав лише одну повістку про виклик до суду, вважаючи, що така надіслана помилково.

На його думку, відсутність відповідача у судових засіданнях внаслідок неналежного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи є підставою для прийняття апеляційним судом нових доказів у справі та скасування рішення суду.

Крім того, просив постановити окрему ухвалу, якою направити матеріали справи до правоохоронних органів, з метою розслідування та притягнення осіб, винних у підробці та шахрайстві, до кримінальної відповідальності.

За наведених підстав просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити (а.с.54-58, том 1).

Не погодившись із доводами апеляційної скарги, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що в позовній заяві адреса проживання відповідача така ж, що й у підписаному ним договорі позики. При відкритті провадження судом не було порушено правила підсудності, оскільки місцем виконання договору визначено смт. Богородчани. Вважає, що ОСОБА_1 був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи. Останнім, крім того, подано відзив на позовну заяву, за зазначеною в якому адресою місця проживання надалі він отримував судову кореспонденцію. Заперечує також щодо призначення експертизи, оскільки таке клопотання повинно було бути заявлене в суді першої інстанції. На його думку, необґрунтованими є і вимоги скаржника щодо постановлення судом окремої ухвали. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.85-87, том 1).

У судове засідання сторони не з`явилися сторони, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна О.П. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні.

Колегія суддів враховує, що представник ОСОБА_1 адвокат Ільїн О.П. не з`явився у судове засідання втретє (27.08.2021 р., 04.10.2021р. та 03.11.2021р., подавши заяви про те, що напередодні судових засідань у нього погіршилось самопочуття і додав до заяв довідки про проходження амбулаторного лікування від 01.10.2021р. та 02.11.2021р. (а.с.53,70-71,…….), правом на участь у судовому засіданні в режиму відеоконференції поза межами зали суду не скористався, не заявивши відповідне клопотання, пояснення суду надавав і заявляв клопотання, тому його думка враховуються судом апеляційної інстанції і ці обставини дають можливість суду розглянути справу за відсутності представника апелянта.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 22 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого останній отримав в борг кошти в розмірі 280 000,00грн на власні потреби (для ремонту квартири АДРЕСА_2 , покупку меблів). Сторонами погоджені місячна процента ставка в розмірі 50% від позиченої грошової суми та строк повернення кредиту не пізніше 22 вересня 2020 року. Відповідно до пункту 2 договору, відповідач засвідчив, що грошові кошти від позикодавця отримав у повному обсязі до підписання договору. Повернення позики повинно бути підтверджене належним чином оформленою розпискою. Пунктом 5 договору також передбачено, що при порушенні позичальником строку повернення позики він повинен сплатити позикодавцю штраф у розмірі 100% від суми позики, а саме 280 000,00 грн. Сторони визначили місце виконання договору - АДРЕСА_1 та підсудність спору Богородчанському районному суду. У договорі зазначені місце проживання, адреси реєстрації місця проживання та ідентифікаційні коди сторін. Договір підписаний та складений у двох примірниках (а.с.3, 20, том 1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що зазначену в договорі суму боргу та відсотки за користування коштами відповідач не повернув, хоча він вимагав виконати таке зобов`язання. На підтвердження цього надано докази поштового направлення вимоги позичальникові (а.с. 4, том 1).

В свою чергу, ОСОБА_1 заявлені вимоги не визнав, зазначивши у відзиві, що отримував від позивача у борг 20 000,00 грн, які повернув. Натомість в апеляційній скарзі повністю заперечив факт укладення договору позики та отримання будь-яких коштів.

За клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна О.П. ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду 19.04.2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.183-185, том 1).

За результатами проведення судової почеркознавчої експертизи Івано-Франківського науково-дослідним експертно-криміналістичним центром складено висновок експерта від 30.06.2021 року за №СЕ-19/109-21/5515-ПЧ, відповідно до якого рукописний текст та підпис у графі «Позичальник» у договорі позики від 22 серпня 2020 року виконані ОСОБА_1 (а.с.236-241, том 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 207, 526,530,612,625,1046-1049 ЦК України, встановивши, що відповідач взяв у позику грошові кошти, проте умови письмового договору позики щодо сплати грошових коштів у визначені у договорі строки порушив, обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів є доведеними, належних та допустимих доказів повернення суми боргу ним надано не було, і відповідно до умов договору та вимог законодавства настають правові наслідки, зокрема стягнення з боржника штрафних санкцій, дійшов висновку про задоволення позову.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особина на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц).

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, який посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Факт того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а ОСОБА_1 отримав від позивача 22.08.2020 року 280 000 грн до підписання зазначеного договору, які зобов`язався повернути за умовами договору не пізніше 22 вересня 2020 року, підтверджується договором позики від 22.08.2020, підписаним особисто ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) (а.с. 20, том 1). Зазначений факт відповідач не спростував.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наданий позивачем письмовий договір підтверджує укладення між сторонами договору позики. При цьому факт підписання договору позики особисто відповідачем підтверджено висновком експерта від 30.06.2021 року, згідно якого підпис у графі «Позичальник» у договорі позики від 22 серпня 2020 року виконані ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на те, що зазначена в оспорюваному договорі адреса проживання не відповідає ні фактичній, ні адресі реєстрації його місця проживання, не заслуговують на увагу, оскільки у договорі позики зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , а адреса тимчасового місця проживання АДРЕСА_4 . У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено адресу реєстрації місця проживання таку ж, як і договорі, тому в цій частині суперечності відсутні.

Крім того, із витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, поданого відповідачем, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с.31, том 1).

Щодо посилань апелянта на те, що, будучи мешканцями міста Києва, за змістом договору сторони визначили місцем його виконання селище Богородчани Івано-Франківської області, що, на його думку, може свідчити про намір позивача уникнути оскарження рішення, не приймаються судом до уваги.

Зазначені доводи апелянта не спростовують обставини укладення сторонами договору позики і досягнення згоди щодо усіх його умов, оскільки підписання спірного договору позики було здійснено саме відповідачем, що доведено висновком проведеної у справі за ініціативи останнього судової почеркознавчої експертизи від 30.06.2021 року № СЕ-19/109-21/5515-ПЧ.

Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваного договору позики. Також доказів того, що в оспорюваному договорі позики підпис від імені ОСОБА_1 виконано не ним, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики, оскільки наявний у позивача договір позики підтверджує як факт укладення такого договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк не повернута. Доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано. Справжність підпису позичальника у договорі підтверджено висновком проведеної за ініціативою представника відповідача під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку судової почеркознавчої експертизи від 30 червня 2021 року.

При цьому ОСОБА_1 не довів, що між ним та ОСОБА_2 були інші правовідносини.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд, встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо позики, позичальник не виконав зобов`язання з повернення коштів, отриманих у позику, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Вказаний висновок не суперечить висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути основну суму боргу за договором позики від 22 серпня 2020 року в розмірі 280 000 грн.

ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Оскільки договором позики, укладеним між сторонами 22 серпня 2020 року, встановлено розмір і порядок одержання процентів за користування грошовими коштами в розмірі 50 % від позиченої грошової суми за місяць користування коштами позичальника, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування коштами.

Згідно з розрахунком позивача, розмір процентів, які слід стягнути з ОСОБА_1 , складає 140 000 грн (280 000 х 50%), які слід стягнути з відповідача на користь позивача, оскільки розрахунок є правильним, проценти обчислені в межах строку договору (за один місяць).

Крім того, договором позики передбачена сплата штрафу в розмірі 100% від суми позики у випадку порушення позичальником строку повернення позики.

Оскільки позичальник зобов`язувався повернути позичені грошові кошти із відсотками не пізніше 22 вересня 2020 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути суму штрафу (неустойку), яка відповідно становить 280 000 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом допущено порушення норм процесуального права та порушені правила повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права.

Згідно пункту 3 частини третьої вказаної статті порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.35, том 1). Крім того, відповідачем подано відзив на позовну заяву, за зазначеною в якому адресою місця проживання надалі він отримував судову кореспонденцію. У відзиві відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити та проводити розгляд справи без його участі (а.с.13-14, том 1).

Крім того, відповідач уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Ільїним О.П. (а.с.34, том 1), яким подавалися до суду заяви (а.с.30, том 1), що також свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу за договором позики.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зважаючи на те, що законодавством обмежено строк розгляду справ, а ОСОБА_1 , будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи, у черговий раз не з`явився у судове засідання, не порушив норми закону, вирішивши здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача.

За змістом положень статей 12,13,81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Крім того, договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики, у судовому порядку не оспорювався, тобто на час розгляду даної справи не визнаний недійсним, що не суперечить приписам статті 204 ЦК України стосовно презумпції правомірності правочину і аналогічному висновку суду першої інстанції щодо спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановлення окремої ухвали є правом суду, яке суд не реалізовує у даній справі. Ця обставина не позбавляє апелянта самостійно звернутися до правоохоронних органів із заявою про злочин, якщо він вважає, що такий проти нього вчинений.

Ураховуючи викладене апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374,375, 381384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Олександра Павловича залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 16 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча І.О. Максюта

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2021 року