Єдиний унікальний номер 448/780/21
Провадження № 2/448/472/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
18.10.2021 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Тхір О.Т.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності і знаходиться по АДРЕСА_1 , значиться формально зареєстрованим його син ОСОБА_3 , відповідач по справі.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 2010р., добровільно відмовившись від права на користування таким, що підтверджується актом обстеження від 14.06.2021р. При цьому позивач ОСОБА_1 не створював відповідачу ОСОБА_3 жодних перешкод у користуванні таким.
Стверджує, що відповідач ОСОБА_3 на вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує, а позивач ОСОБА_1 через реєстрацію відповідача за вказаною адресою позбавлений можливості оформити субсидію на оплату за житлово-комунальні послуги, що відповідно ставить позивача у важке матеріальне становище.
З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя та не заперечив проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак надіслані листи повертались із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, відповідача було повідомлено про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України. Тобто у справі наявні докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
Ухвалою судді від 16.07.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив та не подав відзиву, а також враховуючи те, що представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 14.03.1996р. на підставі рішення виконкому від 29.02.1996р. за №3.
Відповідач ОСОБА_3 є сином власника та значиться зареєстрованим в житловому будинку АДРЕСА_1 з 23.12.1999р. і по даний час. Зазначені обставини підтверджується наявними у матеріалах даної цивільної справи копією витягу №1511 від 14.06.2021р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, а також копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання.
Факт відсутності відповідача ОСОБА_3 у спірному будинку, а також факт його не проживання та не користування спірним будинком підтверджується актом обстеження фактичного проживання від 14.06.2021р., який складений комісією в складі депутата Мостиської міської ради Львівської області Руденко І.А. та секретаря Макара О.Є., згідно якого ОСОБА_3 з 2010 року не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 . Зазначені обставини щодо не проживання відповідача ОСОБА_3 у спірному житловому будинку більше 10 років були підтверджені свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають по сусідству та були безпосередньо допитані в судовому засіданні.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим у вказаному вище житловому будинку, який належить позивачу ОСОБА_1 та знаходиться по АДРЕСА_1 , фактично в такому будинку не проживає близько 11 років.
Водночас судом встановлено, що між позивачем, який є власником будинку, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Мостиської міської ради Львівської області не реєструвався.
Відповідач ОСОБА_3 відсутній в даному будинку близько одинадцяти років, поважні причини не проживання за вказаною адресою житлового приміщення - відсутні.
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України по справі №6-709цс16 від 16.11.2016р., у відповідності до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За встановлених судом фактичних обставин даний цивільний спір підлягає вирішенню з підстав статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.
Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18.
Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є співвласником спірного житлового приміщення/будинку; такий, будучи членом сім`ї власника, без поважних причин не проживає в належному позивачу будинку близько одинадцяти років, при цьому залишив будинковолодіння позивача самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим будинком не встановлено; не бере участі в його утриманні, що свідчить про втрату ним інтересу до зазначеного житлового будинку як до свого постійного місця проживання; факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні ним своїм майном, позивач як власник будинку вправі вимагати визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що за заявлені позовні вимоги позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 908 грн.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи заявлене в судовому засіданні клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення за позивачем витрат, понесених на сплату судового збору, суд не вбачає підстав для стягнення такого з відповідача ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 133, 141-142, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 23.10.2021р.
Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженець с.Стрілецьке Мостиського району Львівської області, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Ю.В. Кічак