ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/1747/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Юськів І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якого є ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради, як орган опіки та піклування про визнання частково недійсним шлюбного договору,

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною умови пункту 3.4 шлюбного договору від 10.11.2016р., укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., за реєстровим номером №4170, щодо зобов`язання ОСОБА_1 подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рівних частках протягом 10 робочих днів з дня розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що оскаржуваний пункт шлюбного договору не відповідає вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої неможливий перехід права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації. Крім того, спірна умова шлюбного договору регулює майнові відносини не між подружжям, а між одним з подружжя та третіми особами, зобов`язання подарувати квартиру не є обов`язком батьків по відношенню до дітей в розумінні ст. 180-181 СК України. Враховуючи, що зміст п. 3.4 шлюбного договору суперечить вимогам СК України, тому згідно ст. 203,215 ЦК України наявні підстави для визнання його недійсним.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що частиною 5 ст. 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору, а саме за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Умовою пункту 3.4 шлюбного договору сторони домовились, що після розірвання шлюбу між подружжям батько повинен подарувати дітям в рівних частках протягом 10 робочих днів з дня розірвання шлюбу квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи наведене судом не встановлено, що оскаржувана умова п.3.4 шлюбного договору не відповідає положенням ч.5 ст. 93 СК України, оскільки вона не містить у собі положень щодо передачі позивачем відповідачу у власність нерухомого майна або будь-якого іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Між тим, судом встановлено, що при укладанні шлюбного договору сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміли значення та умови цього договору, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру удаваного чи уявного. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції надано невірну правову оцінку аргументам позивача щодо невідповідності пункту 3.4 шлюбного договору в частині зобов`язання передачі дітям нерухомого майна нормам матеріального права, зокрема ч.1-2,5 ст. 93, ч.1,4 ст. 97 Сімейного кодексу України. Зокрема, апелянт зазначає, що оскаржуваним пунктом шлюбного договору передбачено лише зобов`язання позивача щодо дарування квартири на користь дітей, без будь-яких застережень щодо припинення сплати аліментів, що суперечить ст. 180-181, ч.2 ст. 93 СК України.

Крім того, оспорюваною умовою шлюбного договору передбачено передання нерухомого майна, яке підлягає державній реєстрації в порядку визначеному законодавством для набуття права власності на нього, що суперечить ч. 5 ст. 93 СК України.

Також апелянт зазначає про невідповідність умови договору вимогам ч.1,4 ст. 97 СК України, якими встановлено, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї або передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб.

Враховуючи, що наведеними нормами закону не передбачено право подружжя встановлювати умову в шлюбному договорі щодо розпорядження нерухомим майном, а лише щодо його використання, тому зобов`язання подарувати належну позивачу квартиру дітям є таким, що суперечить ч.1,4 ст. 97 СК України і має бути визнано недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Осипов Сергій Олександрович, доводи апеляційної скарги не визнає, просить відмовити у її задоволенні, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2021р. залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

03.11.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що 03.11.2000 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона зроблено відповідний актовий запис №816.

Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 31.07.2001 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №482, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 14.07.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №658. (а.с.13,14)

10.11.2016 року подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , діючи згідно умов цивільного законодавства України, а також стверджуючи, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою, за реєстровим №4170. (а.с.15-17)

За умовами шлюбного договору, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення сторін договору є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; сторони не обмежені у праві вчиняти правочин, не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); сторони не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення договору на захворювання, не перебувають під впливом лікарських та інших препаратів, що перешкоджають усвідомленню його суті.

Відповідно до п.1.4. шлюбного договору майно, набуте подружжям до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме або нерухоме майно.

Пунктом 3.4. шлюбного договору встановлено що після розірвання шлюбу між подружжям діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишаються проживати разом із їх матір`ю в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку батько повинен подарувати дітям в рівних частках протягом 10 робочих днів з дня розірвання шлюбу, в тому числі батько надає відповідне утримання(аліменти) для дітей в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат на місяць, виплата утримання(аліментів) здійснюється кожного 5 числа поточного місяця, а також здійснює інші виплати, які необхідні для забезпечення належних умов для життя, виховання та розвитку(як фізичного так і духовного або розвитку будь-яких здібностей). На вимогу чоловіка дружина повинна надати вичерпну інформацію щодо використання нею отриманого утримання (аліментів) за минулий місяць.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23.04.2019 року у справі №766/18529/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, рішення суду набрало законної сили 29.05.2019 року. (а.с.11-12)

За позицією позивача, умови п.3.4 шлюбного договору в частині його обов`язку подарувати дітям квартиру за адресою АДРЕСА_1 суперечать нормам сімейного законодавства, ставлять його у невигідне матеріальне становище, що порушує його майнові права та інтереси, а тому мають бути визнані недійсними.

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Згідно з статтею 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України.

Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Згідно зі статтею 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Аналізуючи положення статтей 9, 103 СК України, статтей 203, 215 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 року по справі № 320/3970/18.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана умова шлюбного договору не суперечить положенням СК України, при його укладанні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміли значення, та правові наслідки цього договору, підтвердили дійсність намірів при його укладанні та те, що він не носить характеру уявного чи удаваного, а тому відсутні передбачені ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання п.3.4 шлюбного договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. (ч.1 цієї статті)

Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. (ч.2 ст. 93)

Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. (ч.3 ст.93)

Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. (ч.4 ст.93)

За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. (ч.5 ст.93)

Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, стаття 93 СК України встановлює спеціальні обмеження щодо можливих умов шлюбного договору.

Одним з доводів позивача, якими він обґрунтовує недійсність умов п.3.4 шлюбного договору в частині обов`язку подарувати дітям квартиру, є їх невідповідність вимогам ч.5 ст. 93 СК України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості вказаного доводу позивача, оскільки положення ч.5 ст. 93 СК України передбачають обмеження умов шлюбного договору щодо передачі у власність нерухомого майна виключно між подружжям.

Натомість, пункт п.3.4 шлюбного договору врегульовує питання щодо обов`язку позивача передати нерухоме майно у власність дітей, а не відповідачці, як другому з подружжя, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність вказаних умов частині 5 ст. 93 СК України.

Щодо посилання позивача на порушення ч. 2 ст.93 СК України, якою передбачено можливість врегулювання у шлюбному договорі обов`язків подружжя, як батьків, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, невідповідність умов п.3.4 шлюбного договору вказаним вимогам закону позивач пов`язує з тим, статтею 190 СК України передбачено припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Проте, умови п.3.4 шлюбного договору містять лише зобов`язання щодо дарування квартири на користь дітей, без будь-яких застережень щодо припинення сплати аліментів.

Оскільки вимогами ст. 180-181 СК України не передбачений обов`язок одного з батьків здійснити відчуження майна, зокрема шляхом дарування, як спосіб утримання дитини, тому позивач вважає, що умова п.3.4 шлюбного договору суперечить вимогам ч. 2 ст. 93 СК України.

Колегія суддів вважає вказану позицію позивача необґрунтованою з огляду на таке.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 190 СК України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що укладання передбаченого ст. 190 СК України договору та визначення у ньому умов щодо припинення виплати аліментів є правом батьків, а не їх обов`язком.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного п. 3.4 шлюбного договору, сторони визначили спосіб виконання позивачем, як батьком, обов`язку з утримання дітей шляхом передачі дітям права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та сплати аліментів у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат на місяць.

Враховуючи, що ст. 93 СК України не містить прямої заборони або обмеження щодо такого врегулювання обов`язків позивача, як батька, тому сторони не позбавлені права врегулювати вказані правовідносини на власний розсуд.

Щодо посилання позивача на те, що вказана умова шлюбного договору ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, то суд зазначає, що категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

З наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 04.07.2019р., вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у позивача іншого житла, крім квартири, яку він зобов`язався подарувати дітям.

Будь-яких доказів на підтвердження надзвичайного погіршення свого майнового стану позивачем не надано, а тому відсутні підстави вважати п.3.4 шлюбного договору таким, що ставить ОСОБА_1 у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на невідповідність п. 3.4 шлюбного договору умовам ч.1,4 ст. 97 СК України.

Так, згідно ч.1 ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. (ч.4 ст. 97 СК України)

Отже, вказані норми права є диспозитивними, тобто такими, що встановлюють варіант поведінки, але дозволяють сторонам регульованих відносин самим визначати їх права й обов`язки.

При цьому, ч.1,4 ст. 97 СК України, на які посилається позивач, не містить імперативної заборони щодо врегулювання майнових обов`язків подружжя, як батьків, у інший спосіб, не заборонений законом, а тому відсутні підстави вважати, що пункт 3.4 шлюбного договору суперечить вказаним нормам права.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсною умови пункту 3.4 шлюбного договору від щодо зобов`язання ОСОБА_1 подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які ним правильно застосовані, тому апеляційний суд погоджується з ними.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються матеріалами справи, встановленими судом обставинами та наведеними вище нормами матеріального права.

Підсумовуючи викладене апеляційний суд констатує, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 липня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2021 року.

Головуючий ______________ Н.В. Орловська

Судді ______________ О.В.Кутурланова

______________ В.В. Майданік