БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/381/21
Провадження № 2/730/198/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Ріхтера В.В.,

з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області в особі Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2017 року народження.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

В шлюбі останні не перебувають, оскільки шлюб розірвано на підставі рішення Славутицького міського суду Київської області від 13.03.2019 року.

27 лютого 2018 року Славутицьким міським судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини -1/4 частини доходів, але не менше - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач проживає окремо від позивача та неповнолітньої доньки, добровільної допомоги на утримання доньки не дає. ОСОБА_3 проживає разом з мамою, що підтверджується довідкою з місця реєстрації.

ОСОБА_2 ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку відносно своєї доньки ОСОБА_3 , 2017 р.н., не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та взагалі до існування доньки.

17.04.2018 року Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Чернігові було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно.

За весь час відкриття виконавчого провадження Боржником не було сплачено жодної копійки на утримання малолітньої доньки, у зв`язку з чим за період з грудня 2018 року по грудень 2020 року виникла заборгованість по сплаті аліментів на суму 56 379,32 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 19.01.2021 року.

18 жовтня 2019 року старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Глушкова Л.С. звернулася до суду з поданням про оголошення розшуку ОСОБА_2 , оскільки від виконання рішення суду боржник ухиляється, за останньою відомої адресою не проживає, до державного виконавця не з`являвся.

18 листопада 2019 року Деснянським районним судом м. Чернігова подання старшого державного виконавця Центрального ВДВС у м. Чернігові було задоволено та оголошено у розшук ОСОБА_2 .

Позивачем було подано заяву до ГУНП в Чернігівській області про факт ухилення від сплати аліментів відповідача, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 04.03.2021 року.

20.04.2021 року Славутицьким міським судом Київської області було винесено рішення про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів з ОСОБА_2 на користь Позивачки в сумі 56379,32 грн.

Рішенням Славутицької міської ради Київської області від 27.03.2019 року було вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання.

Наразі, місце проживання батька невідоме, відомо лише із постанови про відкриття виконавчого провадження, що проживає фактично за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрований в АДРЕСА_2 , але не проживає з 2015 року, що підтверджується довідкою від 10.03.2021 року.

Малолітня ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад № 8 «Теремок» - центр Софії Русової з 15.09.2020 року. Дитину до садочка приводить і забирає мати, яка завжди відповідально відноситься до виконання родинних обов`язків, піклується про розвиток дитини та її здоров`я. Малолітня ОСОБА_3 завжди доглянута, чиста, має охайний вигляд.

Тато, ОСОБА_2 , у дошкільному закладі жодного разу не з`являвся, що підтверджується довідкою з ДНЗ (Ясла-Садок) №8 «Теремок» - Центр Софії Русової Славутицької міської ради Київської області.

Відповідно до довідки від 26.01.2021 року, виданої КНП Славутицькою міською лікарнею №2 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 на прийом до лікаря завжди приходить в супроводі матері.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 28.01.2021 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей та молоді, умови проживання ОСОБА_3 , 2017 року народження, задовільні, помешкання облаштоване відповідними меблями, побутовою технікою, в квартирі чисто, зроблено сучасний ремонт, дитина забезпечена усім необхідним: сезонним одягом, продуктами харчування, іграшками та має окреме спальне місце.

Як убачається із реєстру речових прав на нерухоме майно, Відповідач не має зареєстрованого права власності на нерухомість, мати дитини має частку в квартирі за місцем реєстрації.

Як убачається із заяви Позивачки до Новомлинівського старостинського округу, остання зверталась із заявою про допомогу в розшуку батька дитини та повідомленні його про необхідність виконання батьківських обов`язків.

Згідно відповіді на запит, Новомлинівська сільська рада повідомила, що ОСОБА_2 , 1997 р.н., з 2015 р. в с. Нові Млини не проживає.

Як убачається із сайту «Судова влада України», «Стан розгляду справ», щодо відповідача неодноразово складались матеріали адмінправопорушення щодо розпиття алкогольних напоїв, дрібного хуліганства.

На думку позивача, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як ухилення Відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками.

ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 07 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26 липня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та прийняти рішення в інтересах дитини (а.с.86).

Відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи за місцем реєстрації (а.с.22, 68, 81, 83, 84, 85), а також за останнім місцем проживання, згідно відмітки на конверті, відповідач відсутній за адресою місцезнаходження, а тому суд, у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

IV. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу положень ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків в зв`язку з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 76 діючого ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За приписами ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи загалом виникли правовідносини, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком є ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 6).

Фактично, позиція позивача у цій справі зводиться до того, що надані ним докази, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як ухилення відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками.

А тому судом прийнято рішення оцінити кожен доказ спочатку окремо, та, у подальшому, підсумувати оцінку таких доказів загалом.

При цьому, перед судом стоїть питання дослідити та надати оцінку саме винній поведінці відповідача, тобто свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Так, на підтвердження таких правовідносин відповідачем були надані такі докази:

?Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13.03.2019 року, яким шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 8-12, 54-55, 64-65, 88-89). На думку суду, вказаний доказ жодним чином не доводить, що те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини. Вказаний доказ носить інформативний характер та не впливає на предмет спору. Крім того, враховуючи те, що позивач систематично зазначає, що не може знайти місцезнаходження відповідача, суд звертає увагу, що під час судового розгляду щодо розірвання шлюбу таке питання не поставало, а відповідач надав суду заяву, що не заперечує проти розірвання шлюбу.

?Судовий наказ Славутицького міського суду Київської області від 27.02.2018 року, яким стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини -1/4 частини доходів, але не менше - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14).

?Рішення Славутицького міського суду Київської області від 20.04.2021 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 56379,32 грн. (а.с. 28, 73-79).

?Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.11.2019 року, якою подання старшого державного виконавця ВДВС м. Чернігова задоволено, оголошено в розшук ОСОБА_2 (а.с. 16-17).

Надаючи оцінку цим доказам, суд враховує, що ст. 164 СК України передбачено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати чи батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

?не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

?ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

?жорстоко поводяться з дитиною (застосовують фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання, принижують людську гідність дитини тощо);

?є хронічними алкоголіками або наркоманами (ці факти мають бути підтверджені відповідними медичними висновками);

?вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини (наприклад, залучають її до непосильної праці, заняття проституцією чи злочинною діяльністю) , примушують її до жебракування та бродяжництва;

?засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (необхідна наявність вироку суду).

Серед зазначеного переліку відсутня самостійна підстава як наявність заборгованості зі сплати аліментів чи умисне ухилення від сплати аліментів, а тому існування заборгованості по аліментах у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 16 січня 2019 року в справі №465/3694/14-ц (провадження №61-36265св18) та постанові від 20 березня 2019 року в справі № 199/2403/18 (провадження №61-74св19).

Крім того, наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 квітня 2020 року в №420/1075/17 (провадження № 61-17053св19) та постанові Верховного Суду від 22 квітня в справі № 643/5002/17 (провадження № 61-1016св19).

Крім того, як зазначив Верховний Суд, факт несплати аліментів та відсутність спілкування з донькою недостатньо для позбавлення батьківських прав (КЦС/ВС у справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року).

Однак, суд погоджується, що несплата аліментів може додатково братися до уваги разом з іншими доказами при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з підстав, що закріплені у ст. 164 СК України.

?Рішенням Славутицької міської ради Київської області від 27.03.2019 року, яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання (а.с. 25). На думку суду, вказаний доказ не доводить того, що батько дитини ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов`язків, а тим більше, що це питання було узгоджено батьками дитини під час судового процесу з розлучення, що убачається зі змісту рішення суду.

З аналогічних підстав суд не бере у цій справі як докази й довідку про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 24).

?Довідка, що містить інформацію про дитину (а.с. 18), згідно якої ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад № 8 «Теремок» - центр Софії Русової з 15.09.2020 року. Дитину до садочка приводить і забирає мати, яка завжди відповідально відноситься до виконання родинних обов`язків, піклується про розвиток дитини та її здоров`я. ОСОБА_3 завжди доглянута, чиста, має охайний вигляд. Тато, ОСОБА_2 , у дошкільному закладі жодного разу не з`являвся.

Оцінюючи вказаний доказ, суд ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 січня 2019 року у справі №465/3694/14-ц, а саме те, що невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом повною мірою не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків. Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі N 713/63/17.

?Довідка про те, що дитина є щепленою та перебуває на обліку в педіатричному відділенні (а.с.19). Вказаний доказ не підтверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківський обов`язків.

?Акт № 02-03/02, згідно якого було обстежено місце проживання малолітньої дитини на підставі заяви позивача з метою позбавлення батька батьківських прав щодо ОСОБА_3 , та з якого убачається, що дитина виховується у добрих та нормальних умовах (а.с. 26-27). Проте, суд звертає увагу, що в акті зазначено, що, зі слів матері, батько дитини життям та здоров`ям дитини не цікавиться, матеріально не забезпечує. Вказаний доказ жодним чином не підтверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківський обов`язків, ба більше, членами комісії вказаний факт не встановлювався взагалі.

?Довідка №П-198аз (а.с.29) від 04.03.2021 року, згідно якої Чернігівське РУП ГУНП повідомляє, що здійснюється досудове розслідування у формі дізнання в кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000778 від 28.08.2020 року за ч. 1 ст. 164 КК України. На час надання відповіді зазначено, що проводяться слідчі дії, направлені на встановлення всіх обставин кримінального провадження, після чого буде прийнято остаточне рішення. Вказаний доказ не доводить, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківський обов`язків. Тим більше, остаточного процесуального рішення немає, жодні обставини не встановлено, що виключає аналіз даного документу, як доказ у цій справі.

?Довідка служби у справах дітей та сім`ї від 04.03.2021 року (а.с. 31) про те, що відповідач до вказаної служби з питання вирішення спору щодо участі у вихованні дитини не звертався. Вказаний довід не є переконливим для суду, оскільки прямо не вказує на те, що відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

?Заява від 03.03.2021 року згідно якої позивач звернулася до старостату села Нові Млини та просить надати відомості про відповідача. Як убачається, відповідь на такий лист позивачем отримано не було, а тому сам запит судом не оцінюється.

?Витяг з сайту «Судова влада» (а.с.40) згідно якого, на думку позивача, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за розпиття алкогольних напоїв, дрібного хуліганства. Аналізуючи вказаний доказ, суд виходить з того, що на запит суду, з метою перевірки, були надані постанови суду у справах, на які вказує позивач (а.с. 102-108). Так, постанови суду за 2015 рік суд не бере до уваги, оскільки відображені в них події відбувалися задовго до правовідносин, що є предметом розгляду даного суду. Оцінюючи постанови суду за 2021 рік, суд бере до уваги, що жодною з постанов суду винуватість відповідача не була встановлена, а суд не надавав оцінку фактичним обставинам справи.

Окремо суд хоче зупинитися на оцінці доказів, що стосуються розшуку відповідача. На думку суду, а за відсутності беззаперечних доказів, які не надані позивачем, суд може лише припускати, такі докази є суперечливими, оскільки, з одного боку, позивач посилається на те, що відповідач перебуває у розшуку, а з іншого боку, працівниками поліції на відповідача складаються протоколи, що може свідчити про те, що зараз відповідач вже не перебуває у розшуку, або що розшук не виконується належним чином, за відсутності даних у базі осіб, що перебувають у розшуку, або, що працівниками поліції не було належним чином встановлено особу, на яку було складено протокол. Враховуючи такі сумніви, суд не може взяти такі доводи до уваги, оскільки вони носять характер припущення та носять обґрунтований сумнів.

Окрім того, в своєму позові позивач посилається на те, що відповідно до довідки від 26.01.2021 року, виданої КНП Славутицькою міською лікарнею №2 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 на прийом до лікаря завжди приходить в супроводі матері.

Й хоча такий доказ суду не надано, суд керується висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у справі № 753/9433/17 від 09 листопада 2020 року, де зазначено, що незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитини, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Жодних інших письмових доказів позивачем суду не надано.

Також, за клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що вона є матір`ю позивача. Про відповідача може повідомити лише те, що після того, як вони із дочкою розписалися та остання завагітніла, то відповідач зник, через що вони не могли записати дитину в органах РАЦС, оскільки там необхідна заява обох батьків. Однак, через батьків вони відповідача знайшли та попросили його з`явитися для запису дитини, що він й зробив, після чого було видано свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_3 . Після 2018 року вона відповідача не бачила, де він, їй не відомо. Зі слів дочки, участі в вихованні дитини не бере.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що він є вітчимом позивача з 2013 року. Після народження дитини - ОСОБА_3 , відповідача особисто він не бачив, лише один раз, коли він прийшов для запису дитини у свідоцтво про народження. Про нього йому нічого не відомо. Родичі відповідача на контакт не йдуть та не кажуть, де можна знайти відповідача.

Показання сказаних свідків суд не бере до уваги, оскільки вони не доводять, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, що його поведінка є саме винною. Вказані свідки фактично зазначають, що не бачили відповідача та де він може бути, їм не відомо. Інші відомості їм відомі зі слів позивача. Окремо суд враховує, що свідки є членами сім`ї позивача та є прямо заінтересованими особами.

Також, суду було надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 04.10.2021 року.

Як убачається з тексту вказаного висновку, для об`єктивного складання та надання на адресу суду висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 службою у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради надіслано лист - запит на адресу служби у справах дітей Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області за місцем реєстрації відповідача, яка зазначена в позовній заяві. Як убачається із листа служби у справах дітей Комарівської сільської ради від 17.09.2021 №128, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 не зареєстрований, на території Красносільського старостинського округу не проживає. На даний час дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 28.01.2021, яке було здійснено фахівцями служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради та комунального закладу «Славутицький міський центр соціальних служб». Під час обстеження, зі слів матері ОСОБА_1 , з`ясовано, що батько дитини ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Також не цікавиться життям доньки, станом її здоров`я, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та, взагалі, до існування доньки. Виховання ОСОБА_3, її матеріальне утримання, піклування про фізичний та моральний розвиток, здоров`я дівчинки повністю забезпечує мати ОСОБА_1 . Дитина має усе необхідне для повноцінного розвитку: сезонний одяг, продукти харчування, іграшки тощо. ОСОБА_3 завжди доглянута, чиста, має охайний вигляд та одяг, який відповідає віку дитини. Далі, як убачається з висновку, було надано аналіз документів, що вже проаналізував суд, та які було надано позивачем. Як підсумок, у висновку зазначено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а тому за доцільне позбавити його батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Оцінюючи вказаний висновок, суд не може не відмітити, що він складений поверхово, без з`ясування усіх обставин справи, як прямо зазначено у висновку, зі слів позивача. Фактично, висновок органу опіки та піклування ґрунтується на документах, які надала позивач. Суд підкреслює, що жодних дій на встановлення дійсних обставин справи органом опіки та піклування не вжито, а тому суду важко оцінити цей висновок з точки зору його повноти та об`єктивності. На його поверховість вказує, в тому числі, те, що в ньому вказується на те, що для об`єктивного складання та надання на адресу суду висновку було надіслано лист - запит на адресу служби у справах дітей Комарівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області за місцем реєстрації відповідача, яка зазначена в позовній заяві. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки відповідач зареєстрований зовсім за іншою адресою, що також вказано в самій позовній заяві. При цьому, с. Нові Млини, де зареєстрований відповідач, не відноситься до Красносільського старостинського округу.

Частиною 4 ст.19 СК визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК).

У цій справі, суд переконаний, що висновок, який надійшов на адресу суду, є таким, що не ґрунтується дійсно на повному та об`єктивному з`ясуванні усіх обставин справи, а тому його доводи суд відкидає.

При цьому, судом було поставлено на обговорення об`єктивність такого висновку та необхідності проведення більш повного дослідження, тобто на виконання вимог ч. 5 ст.12 ЦПК з метою реалізації своїх прав, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, позивачу було надано право заявити клопотання про повторне надання доручення для надання висновку органу опіки та піклування або додаткове з`ясування суперечливих обставин висновку, однак представник позивача відмовився від пропозиції суду та зазначив, що такий висновок його цілком влаштовує.

Обмірковуючи та надаючи оцінку наданим доказам загалом, суд констатує, що жоден наданий доказ не підтверджує саме винну поведінку відповідача, на цьому неодноразово наголошував Верховний Суд.

Як наголошував суд, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (висновки Верховного Суду від 17 червня 2021 року справа № 466/9380/17).

У даному випадку, суд вважає, що позбавлення батьківських прав є передчасним без попередження батька про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01 листопада 2017р.)

У цій справі суду не надано докази, що поведінку відповідача неможливо змінити у кращу сторону: з ним не було проведено відповідних бесід, не було винесено відповідні попередження щодо зміни своєї поведінки в частині виховання та опіки дитини, як-то передбачено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, що затверджено постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866. Не доведено свідомого та умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо доньки, досліджені під час розгляду справи матеріали беззаперечно не доводять свідомого нехтування відповідачем виконання покладення на нього батьківських обов`язків.

Жодних письмових доказів, про проведену профілактичну роботу із відповідачем щодо його поведінки, або щодо можливості бачитися із дитиною, або таке інше, матеріали справи не містять, що, на думку суду, не є належним реагуванням з боку державних органів, в тому числі.

Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Отже, з урахуванням вищевказаних обставин, наразі відсутні виняткові обставини для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення його батьківських прав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 143, 150, 164-166, 171, 180-184, 191 СК України, ст.ст.2, 3, 19, 23, 76-89, 141, 206, 258-268 ЦПК України, суд,

П О С ТА Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області в особі Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, про позбавлення батьківських прав- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 жовтня 2021 року.

Суддя Ріхтер В.В.