Дата документу 17.11.2021 Справа № 334/6929/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6929/20 Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/3171/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування», про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27.11.2020р. позивач звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 300 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 13.11.2016р. сталася дорожньотранспортна пригода за участі автомобілю VOLVO XC60 під керуванням її чоловіка ОСОБА_3 та автомобілю CHEVROLET LACETTI під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої вона отримала тілесні ушкодження у виді закритих крайових переломів тіл L3, L 4 (поперековий відділ хребта), S1 (хрестовий відділ хребта), переломів поперекових відростків L1, L2 праворуч, крайового перелому лівої дужки S1 з ознаками компресії нервового коріння, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я, більше як 21 день, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи.

Ухвалою від 29.05.2020р. у кримінальному провадженні 334/539/20 ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов, заявлений у межах кримінального провадження, був залишений без розгляду. Завдана матеріальна шкода була відшкодована ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» згідно договору про страхування наземного транспортного засобу.

Позивач зазначила, що своїми незаконними діями ОСОБА_1 спричинив їй моральну шкоду. Так, вона проходила тривале лікування, потребувала фінансової допомоги для відновлення свого здоров`я, проте не почула від відповідача навіть вибачення. Крім того, відповідач з метою уникнення покарання тривалий час переховувався за межами України, тому контактів з ним не було взагалі. Відповідач з`явився до слідчого рівно через три роки після ДТП, про що свідчить дата складання обвинувального акту, що, на думку позивача, є свідченням навмисного переховування відповідача від кримінального переслідування. При цьому відповідач навіть після звільнення від кримінальної відповідальності не здійснив жодних дій з метою компенсації моральної та матеріальної шкоди позивачу.

Вказує, що завдана їй моральна шкода полягає у негативних наслідках, нервовому стресі, який вона пережила під час ДТП, оскільки вона знаходилася в салоні автомобілю з малолітнім сином на руках, отримала глибокі страждання щодо завдання пошкоджень її здоров`ю, та їй був необхідний час для відновлення нормального стану.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмір 150 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1500 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що посилання позивача на вимушені додаткові витрати на послуги таксі не може бути підтвердженням понесеної моральної шкоди, оскільки вказані обставини відносяться до матеріальних витрат. Крім того, позивачка мешкає не за межами м. Запоріжжя, а безпосередньо в місті, де є транспорт загального користування. Ті обставини, що під час ДТП на руках ОСОБА_2 сиділа 4-річна дитина, яка у порушення п. 21.11 ПДР знаходилась в автомобілі без спеціального автокрісла, не дають підстав для покладення відповідальності на відповідача, оскільки ці переживання та стрес за стан здоров`я дитини позивачеві були спричинені через її власні дії, а не з вини відповідача. На підтвердження понесеної моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. позивачем не було надано суду жодного висновку спеціаліста (психолога, психіатра, невролога). Крім того, судом не було враховано складний стан здоров`я самого ОСОБА_1 після ДТП.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які підтримали кожен свою позицію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно копії довідки від 21.11.2016р. КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої допомоги» та виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 18 249 ОСОБА_4 знаходилася на лікуванні у відділенні політравми з 13.11.2016р. по 05.12.2016р. з діагнозом: крайові переломи L3, L4, S1, перелом поперекових відростків L1 L3 праворуч, крайовий перелом дужки S1 зліва з ознаками компресії нервового коріння. Грижа диску , L4 -S1з протрузіей диску L4-L5. Торзіосколіоз ПВХ 2 ст. Забій м`яких тканей поперекової області зліва.

Згідно копії виписки з карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 , вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні травматології з ліжками політравми з 13.11.2016 р. по 05.12.2016р. з діагнозом: закрита травма грудної клітки та живота без пошкодження внутрішніх органів, закриті крайові переломи тіл L3, L4, S1, перелом поперекових відростків L1 L2 праворуч, крайовий перелом дужки S1 з ознаками компресії нервового коріння. Грижа речовини диску L4 L5. Торзіосколіоз ПВХ. ДДПП поперекового відділу хребта. Забій м`яких тканей поперекової області зліва. Виражений больовий синдром.

Відповідно до копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 , вона знаходилася на лікуванні у відділенні реабілітації 6-ї міської лікарні з 08.12.2016р. по 20.12.2016р.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2020р. у справі № 334/7913/19 ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 286 КК України закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

У такому разі відповідно до ч. 6 статті 82 ЦПК України встановлені у цій ухвалі обставини щодо скоєного відповідачем ДТП 13.11.2016р. у зв`язку з порушенням ним п. 12.1 ПДР, а також щодо наслідків такого порушення, доказуванню не підлягають.

Отже, кримінальне провадження закрито відносно відповідача ОСОБА_1 з нереабілітуючих обставин, а тому він не звільняється від відповідальності у вигляді відшкодування спричинених його неправомірними діями шкоди.

Вказане ДТП було визнано страховим випадком стравою компанією, якою позивачу було виплачено страхове відшкодування.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вказував, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди ним враховано завдання шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ступінь та тривалість страждань позивача, відношення відповідача до скоєного. Та, з урахуванням засад розумності, справедливості та пропорційності, суд визначив достатнім до стягнення розмір моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, ОСОБА_2 вказувала, що в результаті вчинення зазначеного вище ДПТ та наслідків від нього, їй було завдано ушкодження здоров`ю. Перебуваючи у лікарні вона була прикута до ліжка, не мала можливості самостійно себе обслуговувати, перебувала у безпорадному стані, відчу-

вала постійний біль, вгамування якого вимагало постійного використання сильнодіючих знеболюючих препаратів. При цьому, позивач відчувала страх та душевні хвилювання щодо подальшого свого стану здоров`я у зв`язку травмою хребта, можливості знову вільно рухатися. Після стаціонарного лікування позивач проходила курс реабілітації, фактично вчилася ходити заново, що також доставляло їй душевні страждання. Наразі позивач відчуває дискомфорт, обмежена у фізичній активності, їй заборонено підіймати важкі речі, вона не може взяти на руки сина, що також спричиняє їй душевних страждань.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

На підставі ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 " Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Конструкція зазначеної статті передбачає, що з урахуванням підстав позову розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Отже, враховуючи вказані правові норми, роз`яснення пленумів вищих судів, а також обставини, встановлені у цій справі, а саме, що протиправними діями відповідача було завдано моральної шкоди, кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих обставин, тривалість та ступень розладу здоров`я позивача, яка не в повній мірі поновила його, її переживання за дитину, що знаходилась у автомобілі, зіткнення з яким допустив відповідач, розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, колегія вважає обґрунтованим.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія визнає, що сума стягнутої на користь позивача моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. визначена судом першої інстанції обґрунтовано.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Твердження відповідача про незаконність ухваленого рішення, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що понесені позивачем додаткові витрати на послуги таксі не можуть бути підтвердженням заподіяної моральної шкоди та щодо наявності у позивача можливості за необхідності користуватися транспортом загального користування, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивач була позбавлена звичайного ритму та способу життя у зв`язку з пошкодженням сімейного транспортного засобу, що викликало додатковий дискомфорт та вимагало додаткових зусиль для організації свого часу і життя, зокрема, з урахуванням того, що позивач зазначала дуже значних ушкоджень здоров`я.

Крім того, колегія відноситься критично до доводів апеляційної скарги про те, що під час ДТП на руках ОСОБА_2 сиділа 4-річна дитина, яка у порушення п. 21.11 ПДР знаходилась в автомобілі без спеціального автокрісла, а тому душевні переживання ОСОБА_2 за здоров`я дитини викликані необачністю самого позивача.

З даного питання колегія суддів зауважує, що моральні страждання ОСОБА_2 ви-

разилися в душевних хвилюваннях за здоров`я власної дитини саме у зв`язку з обставиною потрапляння у дорожньо-транспортну пригоду, яку спричинив відповідач, та душевні переживання матері за дитину в такому разі мають місце як у випадку знаходження дитина у автокріслі, так і у випадку перебування на руках батьків.

Тому в даному випадку недотримання п. 21.11 ПДР щодо перевезення дитини в автокріслі не є підставою для неврахування хвилювань та переживань матері за дитину, викликане саме зіткненням транспортних засобів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи висновків спеціаліста (психолога, психіатра, невролога) щодо обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, не можуть спростувати висновки суду, оскільки призначення такої експертизи не є обов`язковим згідно з чинним цивільно-процесуальним кодексом, а такий обов`язок щодо визначення розміру на підставі сукупності зібраних доказів покладається відповідно до приписів статті 23 ЦК України саме на суд.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторони з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.