Номер провадження: 22-ц/813/2142/2154/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Чирка Т.В.,

розглянувши у м. Одесі справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - Смирнової Лариси Петрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року та на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики не дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила суд стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою у сумі 836641,04 гривень (вісімсот тридцять шість тисяч шістсот сорок одна гривня 04 коп.), стягнути з ОСОБА_1 три відсотки річних у сумі 20 216,18 грн (двадцять тисяч двісті шістнадцять гривень 18 коп.) та відшкодувати всі судові витрати, понесені позивачем. В обґрунтування позовних вимог зазначала у лютому 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 29600 доларів США та мали бути повернуті 09 листопада 2017 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивач надає до суду копію боргової розписки. Кінцевий строк повернення боргу був 19 листопада 2017 року, відповідач свої зобов`язання за договором у встановлений строк та на момент звернення до суду із позовною заявою, не виконав, у звязку з чим заборгованість складає 29600 доларів США. Станом на 10.09.2018 року за курсом Національного Банку України вартість 1 долара США становить 28,2649 грн. Таким чином, сума основного боргу становить 836641,04 грн. Сума 3% річних становить 20216,18 грн. У зв`язку з чим, позивач стверджує, що за таких обставин у суду є всі підстави для задоволення даного позову (а.с 2-3).

12.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить суд визнати договір позики від 16.02.2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним; розподілити судові витрати та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати документально підтверджені. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що розписка від 16.02.2017 року написана ОСОБА_1 під психічним тиском, волевиявлення позичальника не було вільним і сума зазначена в розписці не відповідала реально отриманій сумі, тому позичальник змушений звернутись з даним позовом про визнання договору позики недійсним (а.с.45-48).

15.04.2019 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. А саме суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за борговою розпискою у сумі 836641,04 грн, три відсотка річних у сумі 20903,87 грн. та судові витрати 8568,57 грн (а.с.118-119).

Зустрічний позов ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2019 був залишений без розгляду (а.с.117).

01 липня 2019 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Смирнова Л.П. - представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року, в якій апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції не переконався в оригіналі розписки, якою позивач підтверджує боргові відносини та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, а саме оригіналу зазначеної розписки, однак відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати і відповідної сторони оригінал письмового доказу, якщо до суду було подано копію відповідного документу. Крім того, судом не взято до уваги та не досліджено письмові пояснення відповідача наведені у відзиві, а саме, що грошові кошти взагалі не передавалися відповідачу та розписка, на яку посилається позивач, складена під психічним тиском позивача та членів її родини, у зв`язку з чим складені в розписці обставини не відповідають дійсності (а.с.138-146).

13.08.2019 від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 15.04.2019, в якому позивач зазначила, що ОСОБА_1 при розгляді справи в суді першої інстанції у своєму відзиві на позов та у зустрічному позові фактично не заперечував та визнавав отримання грошових коштів, але був незгодний з сумою отриманих коштів, однак після ухвалення рішення по суті змінив свою позицію та стверджує, що не отримував грошових коштів. Посилаючись на правову позицію Верховного суду України в справі № 6-63цс13 в постанові від 18.09.2013, позивач за первісним позовом зазначила, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тому позивач первісним позовом просила суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції від 15.04.2019 - без змін (а.с.159-160).

Також ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2019 про залишення зустрічного позову без розгляду (а.с. 125-127).

13.08.2019 та 15.08.2019 від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу від 15.04.2019 про залишення позову без розгляду, в якому позивач первісним позовом просила залишити без змін оскаржувану ухвалу (а.с. 154-155, 165-166).

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 вирішено ухвалу від Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2019 про залишення зустрічного позову без розгляду скасувати та направити зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с 207-210).

При цьому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 вирішено зупинити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року до вирішення справи за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним в рамках цивільної справи № 520/12364/18 (набрання законної сили рішенням суду) (а.с. 204,205-206).

28 липня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий -суддя Бескровний Я.В.) у задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с 235-236).

14 вересня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Смирнової Лариси Петрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року. Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Апелянтка пояснює, що зверталася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи через карантин, однак суд першої інстанції, який визнав повторну неявку в судове засідання без поважних причин, повинен був залишити позовну заяву без розгляду. 11 лютого 2019 року було задоволено клопотання про допит свідка, однак суд не викликав свідка і не дослідив даний доказ в судовому засіданні. Окрім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача зустрічного позову про призначення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними та постановити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги (т. 2, а.с. 1-5).

Ухвалою від 21.09.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Смирнової Л.П. на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року (т. 2, а.с. 11-14).

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Смирнової Лариси Петрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 рокудо апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного суду було поновлено апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року (т.2, а.с. 26).

В процесі розгляду справи 20.04.2021 представником ОСОБА_1 - Смирновою Л.П. на електронну пошту апеляційного суду надходили клопотання про виклик і допит свідка, а також клопотання про призначення судової комплексної психолого-почеркознавчої експертизи (т. 2, а.с. 43-46, 47-51). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 в задоволенні вказаних клопотань було відмовлено.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 07.10.2021 представник ОСОБА_1 - Смирнова Л.П. просила задовольнити апеляційні скарги, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти задоволення апеляційних скарг заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення від 15.04.2019, суд першої інстанції виходив з того, що 16.02.2017 відповідач узяв у позивача у борг 29600 доларів США, з терміном повернення до 09.11.2017, про що написав розписку. Після 09.11.2017 відповідач борг не повернув, позивач звернувся з позовом до суду та у порядку ст.1047 ч.2 ЦК України представив вказану розписку. Доказів повернення боргу відповідач до суду не надав, тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Приймаючи оскаржуване рішення від 28.07.2020 суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача за зустрічним позовом адвокат Смирнова Л.П. була належним чином повідомлені але тричі не з`являлася в судове засідання, проте її неявка не перешкоджає вирішенню спору, а також враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважав за можливе вирішення спору за відсутністю учасників справи. Щодо суті позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не надав суду доказів вчинення на нього психічного тиску і не надав відповідних доказів відсутності його вільного волевиявлення щодо вчинення правочину. Тому, оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження обставин, викладених у зустрічній позовній заяві, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, а суд при ухваленні рішення у справі не може керуватися припущеннями, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 узяв у ОСОБА_3 у борг 29600 доларів США, з терміном повернення до 09 листопада 2017 року, про що склав розписку (а.с.8).

Оригінал вказаної розписки було надано для огляду суду апеляційної інстанції представником позивача в судовому засіданні 20.02.2020 (а.с. 8).

Доказів повернення вказаних грошових коштів відповідач до суду не надав. Доказів складення вказаної розписки під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини тощо ОСОБА_1 ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надав.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи,спрямована на набуття,зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до чч. 1-2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривня х. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Тобто, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_1 посилався на положення ст. 231 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 77-80 ЦПК визначають вимоги до належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з диспозиції ст. 231 ЦК України позивачу за зустрічним позовом слід було довести, що розписка була складена проти його дійсної волі, а також надати докази на підтвердження застосування до нього фізичного чи психічного тиску, внаслідок чого ним був вчинений відповідний правочин. Разом з тим, ОСОБА_1 ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції жодних доказів на вчинення щодо нього тиску та складення ним розписки проти своєї справжньої волі не надав.

Отже, оскільки оригінал боргової розписки знаходиться в кредитора (боржника), а факт виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 не було доведено, то суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був наданий повний обсяг процесуальних прав на вчинення відповідних дій, зокрема звернення до суду у встановленому законом порядку та з дотриманням відповідних вимог з клопотаннями про витребування доказів, призначення експертизи в справі, надання альтернативного висновку експерта тощо, що ним, однак, вчинено в процесі розгляду справи не було. Судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка в судовому засіданні, однак свідок до судового засідання не з`явився (незважаючи на те, що судом першої інстанції неодноразово відкладались судові засідання, в тому числі в зв`язку з хворобою свідка), пояснення свідка в письмовому вигляді стороною відповідача до суду не подавались. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що судові засідання в справі неодноразово відкладались за клопотанням представника відповідача з різних причин (а.с. 108-109, 114), однак, впродовж розгляду справи судом першої інстанції стороною відповідача за первісним позовом не були надані жодні докази на спростування позиції позивача та підтвердження доводів відповідача.

Більш того, в процесі розгляду судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_1 , після скасування ухвали від 15.04.2019 про залишення вказаного позову без розгляду, стороною позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) не було вчинено жодної процесуальної дії, передбаченої законом, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 - Смирнова Л.П. неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з введенням карантинних заходів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а учасники провадження не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частини 4 статті 212 ЦПК України (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19).

Враховуючи, що представник позивача за зустрічним позовом неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи та не подав жодного клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги у відповідній частині. При цьому, апеляційний суд зауважує, що учасники провадження повинні добросовісно здійснювати свої обов`язки та не зловживати наданими їм законом правами, задля запобігання ризику настання негативних наслідків внаслідок порушення положень законодавства.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки апелянту був наданий доступ до суду апеляційної інстанції, оскаржувані рішення перевірені в рамках доводів апеляційних скарг, однак вказані доводи не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції та апелянтом не було надано жодних доказів на підтвердження його посилань, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційних скарг та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржувані рішення суду першої інстанції в межах справи № 520/12364/18.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Смирнової Лариси Петрівни » - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 22 листопада 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

07.10.2021 року м. Одеса