Справа № 161/962/21
Провадження № 2/161/3302/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Будько І.Ю.

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свій позов обґрунтовує тимщо 17.03.2016 року нею було надано позику грошових коштів відповідачу в розмірі 2 500 грн., яку останній зобов`язувався повернути до 20.03.2018 року. Крім того, 21.07.2016 року між ними був укладений договір позики на суму 34 760 грн., яку відповідач мав повернути до 21.07.2019 року. Вказує, що 10.06.2016 року нею було надано відповідачу суму позики в розмірі 65 853 грн. на невизначений строк. Вказує на те, що нею здійснювалися заходи щодо досудового врегулювання спору, а саме: було надіслано заява-вимога, однак відповідач проігнорував дану вимогу про виконання зобов`язань за борговими розписками, будь-який дій щодо врегулювання питання щодо повернення боргу не приймає.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача на її користь суму боргу за вищевказаним договором позики в розмірі 103 113 грн., за прострочення виконання грошового зобов`язання грошові кошти, які складають три відсотки річних від простроченою суми, індекс інфляції за період прострочення та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 60 526,14 грн., а також судовий збір.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2021 року заочне рішення від 12.05.2021 року скасовано та справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні.

Позивач та її представник в судовому засіданні, позовну заяву, підтримали з підстав у ній зазначених. Просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що його довірителем не оспорюється факт написання розписок, однак, посилався на ту обставину, що позивачем пропущено строк для звернення з відповідним позовом до суду. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12 провадження N 14-10цс18.

Із матеріалів справи вбачається, що 17.03.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 2 500 грн., а останній зобов`язався повернути борг до 20.03.2018 року (далі договір позики №1) (а.с.41).

Крім того, 21.07.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 34 760 грн., а останній зобов`язався повернути отримані кошти щомісячно на протязі трьох років до 21.07.2019 року (далі договір позики №2) (а.с.42).

Разом з тим, 10.06.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 65 853 грн., які ОСОБА_5 зобов`язався повернути отримані кошти при переписі частки свого майна на ОСОБА_1 (далі договір позики №3) (а.с.43).

Судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, отримані кошти не було повернуто. Дану обставину визнала сторона відповідача в судовому засіданні.

Відтак, у межах строку договору позики відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві суму боргу і сплатити проценти.

Вирішуючи питання про стягнення основної суми боргу та процентів, за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд погоджується з розрахунком позивача, який міститься в матеріалах справи (а.с.21-24), оскільки розрахунок зроблений відповідно до облікової ставки НБУ, з врахуванням сум, зазначених у договорах позики.

Зокрема, за договором позики №1 від 17.03.2016 року борг відповідача становить основна сума позики 2 500 грн., проценти за користування даними грошовими коштами, за період з 17.04.2017 по 20.03.2018 року у сумі 686,03 грн.

Крім того, за договором позики №2 від 21.07.2016 року борг відповідача становить основна сума позики 34 760 грн., проценти за користування даними грошовими коштами, за період з 21.08.2016 по 21.07.2019 року у сумі 15623,43 грн.

Разом з тим, за договором позики №3 від 10.06.2016 року з борг відповідача становить основна сума позики 65 853 грн., проценти за користування даними грошовими коштами, за період з 10.06.2016 по 06.12.2020 року у сумі 40 291,21 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у зв`язку з несвоєчасним поверненням боргу, позивач має право на стягнення з відповідача ОСОБА_4 інфляційних витрат, а також три проценти річних від простроченої суми, які нараховуються на суму.

Згідно наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, сума яку слід стягнути з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за період з квітня 2018 року по грудень 2020 року інфляційних втрат за договором позики №1 складає 372,50 грн. та 208,36 грн. 3% річних.

Крім того, сума яку слід стягнути з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за період з серпня 2019 року по грудень 2020 року, відповідно до договору позики №2 становить 1772,76 грн. інфляційних втрат та 1502,77 грн. - 3% річних.

Разом з тим, сума яку слід стягнути з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, відповідно до договору позики №3 становить 119, 08 грн. - 3% річних.

Також суд враховує, що здійснений позивачем розрахунок відповідач не заперечив та документально не спростував.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики №1 від 17 березня 2016 року становить 3766 грн. 89 коп., з яких: сума основного боргу - 2500 грн., інфляційні збитки 372,50 грн.; 3% річних 208,36 грн.; проценти за користування позикою 686,03 грн.

Крім того, загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики №2 від 21 липня 2016 року становить 53658 грн. 96 коп., з яких: сума основного боргу 34760 грн., інфляційні збитки 1 772,76 грн., 3% річних 1 502,77 грн. проценти за користування позикою 15623,43 грн.

Загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики №3 від 10 червня 2016 року становить 106 263 грн. 29 коп., з яких: сума основного боргу 65 853 грн., 3% річних 119,08 грн. проценти за користування позикою 40 291,21 грн.

Суд в межах позовних вимог та з врахуванням заперечень стороною відповідача, щодо недотримання строків звернення до суду із позовом у даній справі, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до договору позики№1 від 17.03.2016 року та договору позики№2 від 21.07.2016 року укладеною між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 вбачається, що позивач передав відповідачу грошові кошти в загальній сумі 37 260 грн., а останній зобов`язався повернути борг за договором позики №1 до 20.03.2018 року та за договором позики №2 до 21.07.2019 року.

Таким чином, з врахування того, що строк повернення по договору позики №1 становив до 20.03.2018 року та договору позики №2 до 21.07.2019 року, відповідно до кожного з цього договору позики строк звернення до суду не пройшов.

Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо застосування строків позовної давності у зв`язку з умовами договору позики №2 про щомісячну сплату боргу, оскільки договір не встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами.

Отже, умови договору позики №2 в частині щомісячних платежів не визначені сторонами, а відтак, не може вважатись істотною умовою договору, що погоджувався сторонами. Тому такі умови в силу вимог ЦК України, щодо договору позики №2 суд вважає нікчемними та не бере їх до уваги.

Таким чином, з урахуванням того, що договір позики №2 був укладений 21.07.2016 року, зобов`язання повернути кошти було визначено до 21.07.2019 року, то позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки, з позовною заявою ОСОБА_1 звернулась до суду 16.01.2021 року, а тому позовні вимоги в частині позову договору позики №1 та договору позики №2 підлягають до задоволення.

Позовної вимоги щодо договору позики №3, не підлягають до задоволення, у зв`язку з пропущеним строком виходячи з наступного.

Відповідно до умов договору позики №3 сторони договору узгодили, що повернення коштів пов`язано із настанням певної події, а саме: факту відчуження відповідачем нерухомого майна на користь позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.07.2016 року, що відповідно до договору дарування відповідач відчужив належних йому 3/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на користь позивача (а.с.58-61).

Зазначену обставину в судовому засіданні підтвердила позивач вказавши, що саме відчуження цього майна сторони пов`язували відповідні умови договору позики №3.

За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку, строк перебігу позовної давності за договором позики №3 у позивача почався з моменту укладення договору дарування від 27.07.2016 року, оскільки, позивач звернулась до суду з позовом 16.01.2021 року, а майно відчужено 27.07.2016 року. З врахуванням вище викладених вимог закону, суд вважає, що позовні вимоги позивача до відповідача в частині стягнення боргу щодо договору позики №3, незважаючи на те, що є підставними по суті, у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики №1 від 17 березня 2016 року - 3766 грн. 89 коп., з яких: сума основного боргу - 2500 грн., інфляційні збитки 372,50 грн.; 3% річних 208,36 грн.; проценти за користування позикою 686,03 грн., та за договором позики №2 від 21 липня 2016 року - 53658 грн. 96 коп., з яких: сума основного боргу 34760 грн., інфляційні збитки 1 772,76 грн., 3% річних 1 502,77 грн. проценти за користування позикою 15623,43 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат по сплаті судового збору пропорційний розміру задоволених позовних вимог в сумі 574,26 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 253-255, 257, 258, 261, 526, 527, 533, 625, 629, 631, 1046-1052 Цивільного кодексу України суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 суму боргу згідно договору позики від 17.03.2016 року в розмірі - 3766 (три тисячі сімсот шістдесят шість) грн. 89 коп., з яких: сума основного боргу - 2500 грн., інфляційні збитки 372,50 грн.; 3% річних 208,36 грн.; проценти за користування позикою 686,03 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 суму боргу згідно договору позики від 21.07.2016 року в розмірі - 53658 (п`ятдесят три тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн. 96 коп., з яких: сума основного боргу 34760 грн., інфляційні збитки 1 772,76 грн., 3% річних 1 502,77 грн. проценти за користування позикою 15623,43 грн.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , в користь ОСОБА_1 понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 574 (п`ятсот сімдесят чотири) 26 грн.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер невідомо, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.