1Справа № 335/7833/19 2/335/81/2021
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2021 року м. Запоріжжя
Орджонікідзеський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Лиса Ю.О.,
представника позивача адвоката Хмарського Р.Б.,
представника відповідача Перекупка Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що він працював на ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (нова назва підприємства АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат») у період з 03.07.2018 року по 22.10.2018 року. Згідно наказу від 22.10.2018 року № 02-144/к його звільнено з підприємства за прогул без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення за прогул незаконним.
Відповідно до довідки № 011-0538 від 01.07.2019 року, заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем становила 32 968,15 грн. за вирахуванням податків. Оскільки позивача було звільнено з 22.10.2018 року, в цей день, згідно ст. 116 КЗпП України, йому мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків. На момент звернення до суду з даним позовом, заробітну плату позивачу виплачено не було.
Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної пати, також середній заробіток за вимушеного прогулу за період з 23.10.2018 року по 28.02.2019 року включно у розмірі 58 269,60 грн. за вирахуванням податків та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 року по 10.07.2019 року включно у розмірі 117 834,08 грн. за вирахуванням податків.
Під час розгляду справи позивач надав суду заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме, позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період серпень 2018 року жовтень 2018 року включно в розмірі 30 219,04 грн. за вирахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів та в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 2 749,11 грн. за вирахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів у зв`язку з тим, що відповідачем 02.08.2019 року проведено з ним розрахунок по вказаній заборгованості.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Хмарський Р.Б. просив суд поновити порушені трудові права позивача ОСОБА_1 шляхом ухвалення рішення по суті позовних вимог, викладених у позовній заяві від 30.07.2019 року у наступній редакції:
-визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат») від 22.10.2018 року № 02-144/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
Сторона позивача вважає, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що позивачем 19.10.2018 року вчинено прогул без поважних причин, зокрема, допитані як свідки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не знаходились у відносинах службового підпорядкування з позивачем, не мали повноважень контролювати виконання останнім своїх службових обов`язків та/або дотримання ненормованого трудового розпорядку і перебування на робочому місці.
Крім того, позивач вважає неналежними і недопустимими надані відповідачем копії письмових доказів, зокрема копій наказу № ЗАлК-18-П-58/06 від 19.10.2018 року, актів ПАТ «ЗАЛК» № 1 і № 2 від 19.10.2018 року та наказу № 02-144/к «Про звільнення ОСОБА_1 », оскільки їх складено з грубим порушенням чинного трудового законодавства.
Натомість, саме протиправна поведінка роботодавця в особі керівництва підприємства ( ОСОБА_4 ) створили передумови для того, щоб окремі працівники комбінату (зокрема, ОСОБА_5 ) чинили фізичні перешкоди для потрапляння позивача на робоче місце починаючи з 19.10.2018 року, у тому числі шляхом блокування електронної перепустки для потрапляння на територію ПАТ «ЗАЛК».
Окремо позивач вважає недопустимим доказом у справі будь-які відеоматеріали, надані відповідачем, як електронний доказ, оскільки останнім не додержано вимог передбачених ст. 100 ЦПК України для електронних доказів.
Щодо порядку інформування позивача про факт і підстави його звільнення, та проведення з ним розрахунку при звільненні - останній прохає суд звернути увагу на грубе порушення відповідачем вимог статей 43, 46, 47, 116 КЗпП України, зокрема, відповідач вирішив звільнити позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без отримання виборного органу первинної профспілкової організації (ПО ПМГУ «ЗАЛК»), без видачі йому трудової книжки і копії наказу про звільнення з роботи, а також не провів з ним розрахунок у день звільнення. Протилежного в ході судового розгляду справи відповідачем не доведено.
Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що за результатами запитаної судом згоди на звільнення позивача за прогул первинною профспілковою організацією (ПО ПМГУ «ЗАЛК») відмовлено у зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю та закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Позивач також звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи міститься відзив відповідача від 20.09.2019 року на позовну заяву, у якій останній повідомляє суду про фактичну виплату позивачу розрахунку при звільненні та прохає в цій частині припинити провадження у справі через відсутність предмету спору, а в іншій частині проти задоволення позову не заперечує. В подальшому відповідачем подано до суду заяву від 18.02.2019 року про відкликання відзиву від 20.09.2018 року, що нормами чинного цивільного процесуального закону не передбачено.
Представник відповідача Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог повністю.
У поданому до суду письмовому відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за матеріалами особової справи ОСОБА_1 , останній працював на посаді заступника генерального директора з безпеки підрозділів підпорядкування генерального директора з 03.07.2018 року. 19.10.2018 року по підприємству видано наказ № ЗАлК-18-П058/06 «Про проведення службового розслідування», яким наказано провести службове розслідування по факту порушення виконання функціональних обов`язків заступником генерального директора з безпеки ОСОБА_1 . Призначено для проведення розслідування комісію у складі трьох осіб. Наказано комісії провести розслідування в строк до 31.10.2018 року та результати оформити актом. Наказано на час проведення розслідування відсторонити ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків. Доручено провідному юрисконсульту адвокату Волошиній Є.В. ознайомити ОСОБА_1 з даним наказом під розпис. Наказано спеціалісту групи оперативного контролю ДЗР Аветову Ю.І. на час службового розслідування заблокувати пропуск заступнику генерального директора з безпеки ОСОБА_1 , а також забезпечити недопуск ОСОБА_1 на територію всіх об`єктів комбінату. Наказано заступнику генерального директора з безпеки ОСОБА_1 з`явитися 24.10.2018 року о 10-00 год. до кабінету провідного інженера по кадрам та навчанню ОСОБА_6 для надання пояснень.
19.10.2018 року було складено два акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці № 1 та № 2, а 22.10.2018 року видано наказ № 02-144/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора з безпеки за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
З даними наказами позивача не ознайомлювали. Трудову книжку та копію наказу про звільнення в день звільнення не видали, розрахунок не провели.
Станом на час звільнення заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 складала 32 968,15 грн., але за вказаною заборгованістю підприємство повністю вже розрахувалося.
За наведених обставин відповідач просив провадження в частині стягнення з підприємства заборгованість по заробітній платі за період серпень 2018 р. жовтень 2018 р. включно в розмірі 30 219,04 грн. за вирахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів та в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 2 749,11 грн. за вирахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів, припинити за відсутності станом на час розгляду справи в суді предмету спору.
Заслухавши учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.
Згідно наказу № 02-87/к від 02.07.2018 року, позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу у ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на посаду заступника генерального директора з безпеки підрозділів підпорядкування генерального директора з 03.07.2018 року, з окладом в розмірі 13 920 грн., з випробувальним строком 2 місяці.
19.10.2018 року відповідачем видано наказ № ЗАлК-18-П058/06 «Про проведення службового розслідування», згідно якого наказано провести службове розслідування по факту порушення виконання функціональних обов`язків заступником генерального директора з безпеки ОСОБА_1 . Призначено для проведення розслідування комісію у складі трьох осіб. Наказано комісії провести розслідування в строк до 31.10.2018 року та результати оформити актом. На час проведення розслідування відсторонити ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків. Доручено провідному юрисконсульту адвокату Волошиній Є.В. ознайомити ОСОБА_1 з даним наказом під розпис. Спеціалісту групи оперативного контролю ДЗР Аветову Ю.І. на час службового розслідування наказано заблокувати пропуск заступнику генерального директора з безпеки ОСОБА_1 , а також забезпечити не допуск ОСОБА_1 на територію всіх об`єктів комбінату. Наказано заступнику генерального директора з безпеки ОСОБА_1 з`явитися 24.10.2018 року о 10-00 год. в кабінет провідного інженера з кадрів та навчанню ОСОБА_6 для надання пояснень.
Копія зазначеного наказу позивачу не вручалася та його зміст не оголошувався. Доказів протилежного сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не місять.
19.10.2018 року о 14-30 год. працівниками відповідача у складі 5 осіб складено акт № 1 про відсутність на робочому місці, в якому зафіксовано, що даний акт складено про те, що 19.10.2018 року заступник генерального директора з безпеки ОСОБА_1 (таб. № 607657) був відсутнім на робочому місці з 10 год. 10 хв. до 14 год. 30 хв. Дзвінків про причини його відсутності до служби управління персоналом, секретарю генерального директора не надходило. На дзвінки мобільного телефону не відповідає.
19.10.2018 року о 15-30 год. працівниками відповідача у складі 5 осіб складено акт № 2 про відсутність на робочому місці, в якому зафіксовано, що даний акт складено про те, що 19.10.2018 року заступник генерального директора з безпеки ОСОБА_1 (таб. № 607657) був відсутнім на робочому місці з 14 год. 30 хв. до 15 год. 30 хв. Дзвінків про причини його відсутності до служби управління персоналом, секретарю генерального директора не надходило. На дзвінки мобільного телефону не відповідає.
Письмові пояснення у позивача з цього приводу не відбиралися. В матеріалах особової справи такі пояснення відсутні. Доказів протилежного сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не місять.
22.10.2019 року відповідачем винесено наказ № 02-144/к «Про звільнення ОСОБА_1 », згідно якого наказано звільнити ОСОБА_1 , заступника генерального директора з безпеки, 22.10.2018 року за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. Виплатити компенсацію за 7,36 календарних дня невикористаної відпустки. Премію за вересень та жовтень місяць 2018 року не виплачувати.
Копія зазначеного наказу позивачу в день звільнення не вручалася та його зміст не оголошувався. Доказів протилежного сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не місять.
Копія наказу про звільнення № 02-144/к вручена позивачу 25.06.2019 року.
Судом становлено, що в день звільнення позивачу трудова книжка не видана, розрахунок з позивачем не проведений. Доказів протилежного сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не містять.
Так, згідно ст. 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.
Як вбачається зі ст. 9 Міжнародної Конвенції № 158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.
Як роз`яснено у п. 24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Прогул є дисциплінарним проступком і до звільнення з даної підстави застосовуються положення статей 147,148 КЗпП України.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана або звільнення.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленийна попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судом встановлено, що 19.10.2018 року пропуск позивача на територію відповідача було заблоковано на підставі наказу від 19.10.2018 року № ЗАлК-18-П058/06 «Про проведення службового розслідування».
Відтак, суд приходить до висновку про відсутність вини працівника ОСОБА_1 у відсутності на робочому місці на території ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» 19.10.2018 року.
Суд погоджується з доводами позивача, що під час застосування відповідачем до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідачем порушено вимоги ст. 149 КЗпП, а саме, у ОСОБА_1 не відібрані пояснення щодо причин його відсутності на території комбінату, його не ознайомили з наказом від 19.10.2018 року № ЗАлК-18-П058/06 «Про проведення службового розслідування», а також не ознайомили з наказом від 22.10.2018 року № 02-144/к про звільнення.
Суд звертає увагу, що наказом від 19.10.2018 року № ЗАлК-18-П058/06 «Про проведення службового розслідування», було встановлено строк для надання ОСОБА_1 пояснень щодо причин відсутності на робочому місяці 24.10.2018 року, коли він мав з`явитися о 10-00 год. в кабінет провідного інженера з кадрів та навчанню ОСОБА_6 для надання пояснень. Але звільнено позивача було 22.10.2018 року, тобто за 2 днів до строку, встановленого для надання ним пояснень.
Посилання відповідача на покази свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд не приймає до уваги, як такі, що спростовані встановленими в судовому засіданні обставинами.
Згідно листа голови Первинної організації профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (ПО ПМГУ «ЗАЛК») ОСОБА_7 № 9 від 01.09.2021 року, вбачається, що рішенням зборів ПО ПМГУ «ЗАЛК» від 28.08.2021 року відмовлено у наданні згоди на звільнення заступника генерального директора з безпеки підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» ОСОБА_1 за прогул згідно п 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, про що суду був наданий протокол зборів П-4 від 28.08.2021 року.
Відповідно до листа голови Запорізької обласної організації ПМГУ Сєдова В.М. № 114від 22.09.2021 року, встановлено, що спеціалісти апарату Запорізької обласної ради Запорізької обласної організації Профспілки металургів і гірників України ознайомилися з рішенням зборів первинної організації ПМГУ «ЗАлК» та іншими документами з питань звільнення ОСОБА_1 і ґрунтуючись на викладених в них фактах Запорізька обласна рада ПМГУ вважає, що рішення зборів «відмовити у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за прогул згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» є обґрунтованим, оскільки під час його звільнення були порушені ст. 43, ст. 46 КЗпП України та ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
За таких обставин суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 40, ст. 149 КЗпП, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 22.10.2018 року № 02-144/к про звільнення ОСОБА_1 , поновлення його на роботі, визнаються судом обґрунтованими та задовольняються.
Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 5 Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Загальна тривалість вимушеного прогулу позивача за період з 23.10.2018 року по 28.02.2019 року включно склала 90 робочих днів. Згідно довідки № 22 від 27.06.2019 року про середню заробітну плату (дохід), середньоденна заробітна плата (дохід) позивача складає 647,44 грн. Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 58 269,60 грн. за вирахуванням податків грн. (90 робочих днів * 647,44 грн).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та задовольняє їх.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд її не приймає, оскільки вона не ґрунтуються на законі.
Так, за змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Проте, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Постановою Верховного суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1395цс16 встановлено, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
В подальшому, з посиланням на вказану вище постанову, Верховним судом України прийнято постанову від 06.12.2017 року у справі №6-331цс17, в якій суд, проаналізувавши положення ст. 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, прийшов до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17 та від 04.05.2018 року у справі №808/858/16.
Крім того, згідно Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Що стосується інших вимог позову, то в їх задоволенні суд вважає за необхідне відмовити. Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідач мав виплати йому 32 968,15 грн. за вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, в тому числі заборгованість із заробітної платиза серпень 2018 р. в сумі 12 037,97 грн., за вересень 2018 р. в сумі 12 000,13 грн., за жовтень 2018 р. в сумі 6 180,94 грн., компенсація невикористаної відпустки в сумі 2 749,11 грн. За вказаною заборгованістю відповідач розрахувався в повному обсязі. Остаточний розрахунок за вказаною заборгованістю позивачем проведений в повному обсязі 02.08.2019 року.
У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України суд,
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора Публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат») від 22.10.2018 р. № 02-144/к «Про звільнення ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , з посади заступника генерального директора з безпеки підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 29.09.2021 року.
Повне судове рішення складено 04.10.2021 року.
Суддя В.О. Макаров