ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1180/18 Номер провадження 22-ц/814/94/21Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визнання дій незаконними та визнання правочину недійсним,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах свого малолітнього онука ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом в якому просила визнати незаконними дії ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк», в особі представника за довіреністю-заступника директора Полтавської філії Дриги Олександра Миколайовича під час укладення двостороннього Договору наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ, який було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. від 21 грудня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за №6541/139; визнати недійсним вказаний договір.

Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (Іпотекодержатель), в особі представника за довіреністю заступника директора Полтавської філії Дриги Олександра Миколайовича, та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) було укладено Договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007 року.

ОСОБА_1 вважає, що при укладенні вказаного договору було порушено майнові права, а також право на житло її неповнолітнього онука ОСОБА_2 . Позивач просила визнати спірний договір недійсним на підставі ч. 6 ст. 203 ЦК України, оскільки, всупереч вимогам ч. 4 ст. 177 СК України, він укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування. При укладенні спірного договору іпотеки ОСОБА_3 , як Іпотекодавець, всупереч інтересам дитини, у порушення обов`язку, передбаченого ст. 6 Закону України «Про іпотеку», не повідомив ПАТ «ВТБ Банк», як Іпотекодержателя, про права неповнолітнього сина у праві спільної сумісної власності батьків та дітей на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . У свою чергу, ПАТ «ВТБ Банк», на думку позивача, при укладенні спірного договору іпотеки не дотримався вимог банківського законодавства щодо ідентифікації та верифікації Іпотекодавця ОСОБА_3 , як клієнта, та не встановив наявність у Іпотекодавця дитини, що має рівні з Іпотекодавцем права на предмет іпотеки.

Позивач зазначала, що частину коштів у сумі 50 000,00 грн. було подаровано 26.12.2006 року для завершення будівництва вказаного об`єкту нерухомості нею особисто онукові шляхом їх передачі батькові онука - ОСОБА_3 , який у подальшому залучив кошти на завершення будівництва.

26.03.2007 року складено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Таким чином, позивач вважає, що за рахунок вкладених у будівництво особистих коштів її онук набув частку у нерухомому майні, що у подальшому 21.12.2007 року, було передано в іпотеку без згоди органу опіки та піклування.

Вважає, що при укладенні спірного договору іпотеки було порушено право дитини на житло.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визнання дій незаконними та визнання правочину недійсним - відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що права та інтереси дитини на майно за адресою АДРЕСА_1 під час укладення спірного договору іпотеки, не були порушені. Позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

З вказаним судовим рішенням не погодилася ОСОБА_5 , яка не приймала участі у справі, та подала апеляційну скаргу. Посилаючись на невірне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір було укладено без згоди ограну опіки та піклування, також не було надано згоди члена сім`ї - дружини іпотекодавця ОСОБА_5 . Вказує, що надавала згоду своєму чоловіку щодо підписання кредитного договору для забезпечення виконання його зобов`язань щодо будівлі по АДРЕСА_1 , та в заяві здійснено виправлення, а саме: закреслено - «провулок» та зверху написано проспект. До нотаріуса про внесення виправлень у вказаній заяві не зверталася. Згоди на передачу в іпотеку нежитлової будівлі (готелю «ГОЛД» ) в АДРЕСА_1 , вона, як дружина іпотекодавця, не надавала. Вважає, що є співвласником вказаної будівлі. Також вважає, що співвласником вказаного майна є їхній малолітній син - ОСОБА_2 , оскільки він, згідно договору пайової участі в будівництві від 29.08.2005 року та додаткових угод до цього договору, приймав участь в будівництві за кошти, надані йому її батьками у розмірі 50000 грн та 30000 грн. Зазначає, що згідно договору пайової участі в будівництві та додаткових угод до договору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , виконали свої грошові зобов`язання, повністю сплативши суму пайової участі, установлену цим договором. Вказані обставини свідчать, що майно по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю. Укладаючи договір іпотеки ОСОБА_3 порушив майнові права свого малолітнього сина та ОСОБА_5 , оскільки міг вчиняти договори тільки на виділену в одиницю частку свого майна, а не на все майно.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подала ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_2 . Посилаючись на невірне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати, ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_5 .

З рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року не погодився також ОСОБА_6 , який участі у справі не приймав, та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити.

Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі перевірив, чи порушуються, оскаржуваною угодою права малолітньої дитини.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , в якому погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі та просить її задовольнити (т. 6 а.с. 147-148)

Представник ТОВ « «Фінансової компанії «Поліс» адвокат В.В. Добжанський подав відзиви на подані ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 апеляційні скарги. Вказує, що доводи апелянтів про порушення прав малолітньої особи укладеним договором іпотеки, є помилковими оскільки в іпотеку було передано нежитлове приміщення. Ті обставини, що іпотекодавець та його дружина облаштували будівлю в приміщення для житла, не є доказом того, що предмет іпотеки став житлом в розумінні ч. 4 ст. 29, 379 ЦК України, оскільки його цільове призначення не змінилося, тобто нерухоме майно є нежитловим. Окрім того, вказав, що предмет іпотеки, станом на день народження малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був введений в експлуатацію.

Наголошує, що спірний договір між позичальником та Банком було укладено в належній формі та у встановленому законом порядку, має всі істотні умови, які не порушують жодних, реально існуючих, на момент його укладення прав малолітньої особи, в тому числі права на житло.

Окрім того, зазначає, що позивач не надала доказів які б підтверджували факт дарування малолітньому ОСОБА_7 , коштів у сумі 50000 грн. та спрямованості цих коштів саме на будівництво об`єкта нерухомого майна, що є предметом спору.

Вказує на недоведеність обставин, які б вказували, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю малолітньої дитини та його батьків.

Вважає, що позивач пропустила строк позовної давності з даним позовом.

Просив у задоволенні апеляційних скарг відмовити, застосувати наслідки спливу позовної давності для оскарження договору іпотеки від 21 грудня 2007 року, закрити апеляційне провадження за апеляційним скаргами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що при укладенні спірного договору ОСОБА_3 , не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Вказує, що строк позовної давності нею пропущено не було, так як про існування іпотечного договору їй не було відомо до 26 жовтня 2016 року.

У поясненнях на відповідь на відзив представник ТОВ «Фінансової компанії «Полтіс» адвокат В.В. Добжанський вказує, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що позивач, вважаючи спірне майно спільним сумісним майном малолітньої особи та його матері, не довів наявність правових підстав його набуття.

В запереченнях на додаткові пояснення до апеляційної скарги представник ТОВ ««Фінансової компанії «Поліс» адвокат В.В. Добжанський, вважає, що пояснення не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки подані з пропуском процесуального строку.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступник ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_8 (після зміни прізвища ОСОБА_8 ), було укладено генеральну угоду №10 від 21 грудня 2007 року.

В межах вищевказаної генеральної угоди укладено кредитний договір №22.45-10/07-СК від 21 грудня 2007 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за генеральною угодою, між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступник ПАТ «ВТБ Банк»), як іпотекодержателем, та ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, 21 грудня 2007 року було укладено договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. 21.12.2007 року за реєстровим номером 6541/139. Предметом договору є передача Іпотекодавцем, як майновим поручителем, Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна - нежитлову будівлю (приватний клуб) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею нежитлового приміщення - 928,4 кв.м. Іпотекодавцем, зявлено, що на день укладення цього договору не існує інших осіб, які мають права та вимоги на предмет іпотеки та не існує інших осіб, які мають рівні права з Іпотекодавцем на розпорядження предметом іпотеки (п. 1.6) (а.с. 207-209 том. 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , яка є бабусею неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стверджувала, що дії сторін договору іпотеки від 21.12.2007, при його укладенні є незаконними та порушують права та інтереси дитини у праві спільної сумісної власності батьків та дітей на будівлю (нежитлове приміщення) за адресою АДРЕСА_1 . Спірний договір вважає таким, що порушує право дитини на проживання за вказаною адресою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд прийшов до висновку про відсутність у неповнолітнього ОСОБА_2 права спільної сумісної власності разом із батьками на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції вважав, що оспорюваним договором права дитини на проживання в нежитловому приміщенні (предмет іпотеки) не були порушені, оскільки предметом договору є нежитлове приміщення, прийняте в експлуатацію, як приватний клуб, та не переведене до приватного житлового фонду. На момент укладення договору, батьки дитини мали інше зареєстроване місце проживання. Позивачем не було доведено наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує, що 26.12.2006 року подарувала онукові ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000,00 грн., з метою їх використання у завершенні будівництва нерухомості, що у подальшому була передана в іпотеку.

Матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України. Розписка ОСОБА_3 про отримання грошових коштів не є належним доказом укладення договору дарування грошей на користь неповнолітнього онука. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, розписка має іншу правову природу аніж договір дарування, та може підтвердити факт укладення договору позики або отримання від кредитора певної грошової суми.

На підтвердження доказів цільового використання подарованих онуку коштів на завершення будівництва нежитлового будинку, позивачем надано Додаткову угоду до договору про пайову участь в нежитловому будинку та житловому будівництві від 05.01.2007 року (а.с. 275-277 том. 5); квитанцію до прибуткового касового ордеру (а.с. 188 том. 4).

Проте, Додаткова угода від 05.01.2007 року не підтверджує виникнення права приватної власності неповнолітнього ОСОБА_2 на грошові кошти у сумі 50 000,00 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що вказані грошові кошти є особистою власністю неповнолітньої дитини, що виключає майнову участь останнього за рахунок цих коштів у завершенні будівництва нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 .

Обставини наявності у дитини права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , вже було предметом розгляду у справі № 554/6934/19 за позовом ОСОБА_6 в інтересах онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання права спільної сумісної власності.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21.10.2019 року у вказаній справі, яке набрало законної сили, встановлено відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження розміру витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності - АДРЕСА_1 , а також долі у власності дитини у вказаному нерухомому майні за рахунок подарованих бабусею ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн.

При розгляді даної справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не надано жодного документального підтвердження витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності, а також доказів наявності частки власності дитини у майні, що було передано в подальшому в іпотеку за спірним договором.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави вважати, що неповнолітній ОСОБА_2 набув права спільної сумісної власності разом з батьками на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення спірним договором майнового права її онука на житло, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенняму разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №667/9875/15-ц, яка у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що предметом спірного договору іпотеки є нежитлова будівля (приватний клуб) за адресою АДРЕСА_1 , яка не була переведена до приватного житлового фонду (а.с. 203 том 1).

З наданих матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору (21.12.2007) неповнолітньому ОСОБА_2 виповнився один рік та згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем його проживання, на той час, було місце проживання його батьків, або одного з них, з ким він проживав.

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_3 (Іпотекодавець) був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 207 том. 1). ОСОБА_5 , з моменту народження ОСОБА_2 , проживала разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , що не заперечується сторонами у справі.

Неповнолітній ОСОБА_3 та його батьки, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, дана будівля є нежитловим приміщенням і, відповідно до вимог законодавства, проживання в ньому не передбачено.

Отже, укладення спірного договору іпотеки не призвело до порушення права неповнолітнього ОСОБА_3 на житло, так як на момент укладення договору, мав інше місце проживання, відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 , вказує, що згоди на передачу в іпотеку нежитлової будівлі (готелю «ГОЛД» ) в АДРЕСА_1 , вона, як дружина іпотекодавця, не надавала. До нотаріуса про внесення виправлень у заяву про передачу в іпотеку майна по провулку Першотравневому не зверталася, тому вважає що договір іпотеки є недійсним.

Вказані доводи колегія судів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі зазначає інші підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, що не може бути прийнято судом апеляційної інстанції на підставі ч. 6 ст. 367 ЦПК України. Вона не обмежена у праві звернення до суду з позовом із зазначених нею підстав.

Крім того, суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги докази, які надані до апеляційних скарг ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , оскільки вони не були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм не була судом надана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та є аналогічними з доводами викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсності оспорюваного договору, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, дав наданим доказам вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього онука ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.05.2021.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді С.М. Бондаревська

Т.О. Кривчун