Єдиний унікальний номер 235/5659/20
Номер провадження 22-ц/804/950/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Папоян В.В., Корчистої О.І.

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

представника відповідача адвоката Ільющенко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 3 цивільну справу № 235/5659/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного під-приємства «Алекс Донбас» про зміну причини звільнення та дати звільнення, з апеляційною скар-гою відповідача Приватного підприємства «Алекс Донбас» на рішення Красноармійського міськ-районного суду Донецької області від 13 січня 2021 року (суддя першої інстанції Хмельова С.М.),-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Алекс Донбас» (далі - ПП «Алекс Донбас») про зміну причини та дати звільнення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 січня 2018 року на підставі наказу № 8 від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у ПП «Алекс Донбас» на посаду дизайнер-виконавець графічних робіт. 10 лютого 2020 року вона подала відповідачу заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 17 січня 2020 року. Директор підприємства, отримавши заяву позивача поставив на заяві резолюцію «звільнити з 17.02.2020 року». Залишивши цю заяву, ОСОБА_1 10 лютого 2020 року продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, мала зустріч з замовником за межами підприємства, і в цей день стала отримувати від керівництва на месенджер viber необґрунтовані претензії та вимогу відпрацювати два тижні, проте вона не мала можливості залишатися на роботі, оскільки збиралася переїхати в іншу місцевість.

12 лютого 2020 року поштою вона надіслала відповідачу нову заяву про звільнення, в якій просила звільнити її з 18 лютого 2020 року згідно ст. 38 КЗпП України в зв`язку з переїздом. Ця заява залишилась відповідачем не розглянутою. Направити заяву про звільнення поштою була вимушена у зв`язку з тією обставиною, що в період з 11 по 17 лютого включно вона була на лікар-няному.

18 лютого 2020 року вона отримала повідомлення відповідача про те, що 12 лютого 2020 року трудові відносини між нею та ПП «Алекс Донбас» припинені і вона має отримати трудову книжку.

У вищезазначеному повідомлені не було вказано на якій підставі припинені трудові відноси-ни, не було долучено копії наказу про звільнення, і позивачка була абсолютно впевнена, що була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України.

19 лютого 2020 року вона направила відповідачу заяву про направлення їй трудової книжки поштою. Замість трудової книжки відповідач направив поштою чистий бланк трудової книжки без будь-яких записів в ній, яку вона отримала 05 березня 2020 року.

Згодом, у липні 2020 року з інформації в особистому кабінеті на сайті ПФУ, позивачка дізна-лась, що була звільнена з підприємства відповідача за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись з причиною свого звільнення, 27 липня 2020 року ОСОБА_1 письмово зве-рнулась до відповідача із заявою, в якій просила скасувати наказ про її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та видати інший наказ про звільнення з 12 лютого 2020 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) і внести відповідні зміни до запису в трудовій книжці про звільнен-ня.

Вищевказана заява була відповідачем проігнорована і тому вона звернулась за юридичною допомогою і у відповідь на адвокатський запит 31 серпня 2020 року від відповідача був отри-маний пакет документів, серед яких містилася копія наказу № 6 від 12 лютого 2020 року про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. У наказі відсутня відмітка про ознайомлення позивачки з наказом, та про отримання нею трудової книжки. З цим наказом позивачка була вперше ознайомлена 31 серпня 2020 року.

Вважає дії директора ПП «Алекс Донбас» щодо видання наказу про своє звільнення за п. 4 ст.40 КЗпП України незаконними, оскільки в період з 11 по 17 лютого включно вона перебувала на лікарняному, про що повідомляла керівництво відповідача.

Посилаючись на порушення відповідачем положень ст. 40 КЗпП України, наголошувала, що відповідач мав звільнити її на підставі її заяви від 10 лютого 2020 року про звільнення після закін-чення лікарняного (18.02.2020 року) за угодою сторін, оскільки, як вбачається з резолюції керівни-ка на цій заяві, згода про розірвання трудового договору між нею та відповідачем була досягнута. Відповідно, формулювання причини звільнення та дати звільнення, які викладені в оскаржуваному наказі, на думку ОСОБА_1 , є неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Заходи досудового врегулювання спору не призвели до його врегулювання.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила скасувати наказ директора ПП «Алекс Донбас» № 6 від 12 лютого 2020 року; змінити дату звільнення ОСОБА_1 з ПП «Алекс Донбас» з 12 лютого 2020 року на 18 лютого 2020 року; змінити формулювання причини та підставу звіль-нення з «за прогул за п. 4 ст.40 КЗпП України» на «за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП Укра-їни».

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2021 ро-ку, з урахуванням додаткового рішення від 18 березня 2021 року, частково задоволений позов ОСОБА_2 до ПП «Алекс Донбас» про зміну причини та дати звільнення.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади дизайнера-виконавця графічних робіт ПП «Алекс-Донбас» з 12 лютого 2020 року на 18 лютого 2020 року.

Змінено формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_1 з «за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ПП «Алекс Донбас» в апеляційній скарзі, по-силаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріа-льного права, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької об-ласті від 13 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду щодо досягнення між ПП «Алекс Донбас» та ОСОБА_1 згоди про її звільнення з 18 лютого 2020 року та ще й за угодою сторін є безпідставними, недоведеними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. На думку скаржника, ОСОБА_1 неможливо звільнити 18 лютого 2020 року за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі поданої нею заяви від 10 лютого 2020 року про її звільнення, так як:

- у заяві від 10 лютого 2020 року позивач просила звільнити її з 17 січня 2020 року,

- підприємство не погодилося звільнити ОСОБА_1 за її заявою про звільнення з 17 січня 2020 року,

- підприємство погодило звільнити ОСОБА_1 за її заявою від 10 лютого 2020 року з 17 лютого 2020 року, але це вже не угода сторін, ОСОБА_1 в такому випадку повинна відпрацювати два тижні,

- ОСОБА_1 не погодилася звільнитися з 17 лютого 2020 року у зв`язку із відсутністю можливості залишатися на роботі, оскільки збиралася переїхати в іншу місцевість та надіслала 12 лютого 2020 року нову заяву про її звільнення.

Скаржник звертає увагу на те, що згода роботодавця задовольнити прохання працівника про її звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін).

Жодних заяв 12 лютого 2020 року від ОСОБА_1 до підприємства не надходило. З огляду на систематичну відсутність ОСОБА_1 на робочому місці підприємство на законних підставах звільнило її 12 лютого 2020 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, апелянт посилається на те, що діючим законодавством передбачена лише можли-вість зміни формулювання причини звільнення. Змінюючи дату, причину та підставу звільнення ОСОБА_1 суд допустив грубе порушення норм діючого законодавства та порушення прав та інтересів ПП «Алекс Донбас» як роботодавця. Тим самим суд делегував на себе повноваження роботодавця щодо звільнення ОСОБА_1 .

Також відповідач в апеляційній скарзі наголошує, що в порушення норм процесуального права суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не пропустила строк на звернення до суду з позовною заявою, що не відповідає дійсності.

Позивачем на апеляційну скаргу відповідача наданий письмовий відзив, в якому ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірних висновків

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наяв-ними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та міс-це розгляду справи була повідомлена.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 26 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 отримала 20.05.2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отри-мання поштового відправлення (а.с. 120, ).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1 , явка якої у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Про причини неявки у судове засідання 26 травня 2021 року позивач не повідомила і відповід-но до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вона не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм пра-ва, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПП «Алекс Донбас» адвоката Ілью-щенко Ю.А., який наполягав на доводах апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та пе-ревіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши, що наказ про звільнення позивача ОСОБА_1 було видано 12 лютого 2020 року, тобто у період тим-часової непрацездатності позивача, що є порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, дійшов висновку, що вимога про зміну дати звільнення з 12 лютого 2020 року (день, коли позивачка перебувала на лікарняному) на 18 лютого 2020 року (перший день після виходу з лікарняного) підлягає задово-ленню. Встановивши, що на заяві ОСОБА_1 від 10 лютого 2020 року про звільнення її за зго-дою сторін з 17 січня 2020 року є погодження керівника підприємства про звільнення ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди щодо звільнення позивача за згодою сторін і тому позовна вимога ОСОБА_1 про зміну формулювання причини та підстави звільнення з «за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України» підлягає задоволенню. Оскільки суд змінив дату звільнення, причину та підставу звільнення, а позивач не ставить питання про її поновлення на роботі, суд не вважав за необхідне скасовувати наказ № 6 від 12 лютого 2020 року. Крім того, врахувавши, що відповідачем не спростована дата отримання позивачем копії наказу про звільнення та не надано доказів про отримання вказаного наказу за інших обставин ніж зазначено позивачем, суд дійшов висновку, що позивач звернулася до суду 07 вересня 2020 року в межах місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення. За таких обставин строк на звернення до суду не є пропущеним та не вимагає поновлення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду.

Матеріалами справи встановлено, що наказом директора ПП «Алекс Донбас» № 6 від 12 лю-того 2020 року звільнено з займаної посади дизайнера-виконавця графічних робіт ОСОБА_1 з 12 лютого 2020 року за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: акт про відсут-ність на робочому місці від 11.02.2020 року (а.с.7).

Відповідно до копії заяви, що датована 10 лютого 2020 року, ОСОБА_1 просить звільнити її з 17 січня 2020 року за згодою сторін. Резолюція директора ПП «Алекс Донбас» містить вказівку про звільнення з 17 лютого 2020 року (а.с.8).

Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2020 року позивачка просить звільнити її з 18 лютого 2020 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом (а.с.9).

До матеріалів справи залучено копію повідомлення ПП «Алекс Донбас» від 12 лютого 2020 року, яким відповідач ставить до відома ОСОБА_1 , що у зв`язку із припиненням 12 лютого 2020 року її трудових відносин з ПП «Алекс Донбас», їй необхідно з`явитися для отримання тру-дової книжки в бухгалтерію ПП «Алекс Донбас». У випадку неможливості отримання трудової книжки за адресою підприємства запропоновано повідомити про свою згоду на відправлення її поштою (а.с. 11).

Відповідно до копії листка непрацездатності серія АДЛ № 041616 ОСОБА_1 у період з 11 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року перебувала на лікарняному, стати до роботи 18 лютого 2020 року (а.с.16).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказала на незаконність її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки вона подавала заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом, а тому ПП «Алекс Донбас» безпідставно не виконало вимоги її заяви.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповно-важений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 36, 38, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розір-вані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Отже, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності пра-цівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передба-чених ст. 76 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтвер-джуватися не лише лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, а також показаннями свідків чи іншими доказами.

До апеляційної скарги відповідачем додано копії актів про відсутність на робочому місці по-зивача ОСОБА_1 від 07 лютого 2020 року, від 10 лютого 2020 року та від 11 лютого 2021 року, проте у наказі про звільнення зазначено підставу звільненні відсутність ОСОБА_1 на роботі саме 11 лютого 2021 року.

Відповідно до копії листка непрацездатності, виданого Покровським районним Центром Пер-винної медико-соціальної допомоги, ОСОБА_1 у період з 11 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року перебувала на лікарняному, стати до роботи мала з 18 лютого 2020 року (а.с.16).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звіль-нення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звіль-нення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Трудове законодавство не тільки визначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звіль-нення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установ-леного законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлен-ня порушених прав працівника.

Встановивши, що наказ про звільнення ОСОБА_1 було видано 12 лютого 2020 року, тобто у період її непрацездатності, суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем ч. 3 ст. 40 КЗпП України, наслідком чого є зміна дати звільнення позивача. З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині зміни дати звільнення з 12 лютого 2020 року на 18 лютого 2020 року перший ро-бочий день після виходу з лікарняного.

Щодо задоволення судом позовних вимог про зміну формулювання причини та підстави зві-льнення колегія суддів виходить з наступного.

12 лютого 2020 року позивач направила відповідачу повторну заяву про звільнення за влас-ним бажанням, в зв`язку з переїздом з 18 лютого 2020 року (а.с. 9,10).

За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладе-ний на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Письмове повідомлення про звільнення оформлюється заявою. Звільнення працівників офор-млюється наказом чи розпорядженням роботодавця.

Підставою для видання такого наказу є відповідна заява працівника, а за потреби й інші доку-менти.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасни-ками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в поряд-ку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного пра-ва у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі пору-шення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріаль-но-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (ви-знання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушених прав позивача, колегія суддів бере до ува-ги, що ОСОБА_1 подавала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом, яка залишена без уваги відповідачем, а отже, проявила ініці-ативу на розірвання трудового договору, і саме таку підставу для розірвання трудових відносин слід застосувати.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправи-льним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити фор-мулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чин-ного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підт-вердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

В апеляційній скарзі відповідач наголошує, що позивач пропустила строки, передбачені ст. 233 КЗпП України на звернення до суду з позовною заявою, а висновки суду першої інстанції що-до того, що ОСОБА_1 копію оскаржуваного наказу отримала 31 серпня 2020 року, а трудову книжку нею отримано не було не відповідають обставинами справи.

При цьому апелянт посилається на те, що підприємство на адресу ОСОБА_1 направило пи-сьмове повідомлення про необхідність отримання в бухгалтерії підприємства трудової книжки у зв`язку з її звільненням, разом з копією наказу про звільнення, який остання отримала 18 лютого 2020 року. Тому строк на звернення до суду у неї був до 18 березня 2020 року. 27 лютого 2020 ро-ку на підставі заяви ОСОБА_1 підприємством на її адресу було направлено цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення належну ОСОБА_1 трудову книжку. Підпи-сом на поштовому повідомлення підтверджено, що вказане відправлення ОСОБА_1 отримала 03 березня 2020 року. Тому, враховуючи намір позивача оскаржити наказ про звільнення, ОСОБА_1 , на думку відповідача, мала звернутися до суду в строк до 03 квітня 2020 року. Крім того, посилаючись на положення розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) та Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встанов-леного КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)», апелянт за-значає, що продовжений карантином строк для звернення до суду сплинув 28 серпня 2020 року. В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 07 вересня 2020 року з пропуском, на думку відповідача, строку.

За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КЗпП України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодек-су, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребува-них судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Наголошуючи на пропуску позивачем строку на звернення до суду, відповідач належних доказів на підтвердження часу отримання позивачем копії трудової книжки та копії оскаржува-ного наказу не надав, чим не спростував обставини зазначені у поданій ОСОБА_1 позовній заяві. З огляду на зазначене дані твердження відповідача не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Тому, прийнявши до уваги, що у наказі про звільнення відсутня відмітка щодо ознайомлення з цим наказом ОСОБА_1 та будь-яких доказів на підтвердження вчасного вручення трудової книжки та наказу звільненому працівнику відповідач не надав та не спростував твердження пози-вача про отримання незаповненого бланку трудової книжки, суд першої інстанції дійшов обґрун-тованого висновку про те, що наказ про звільнення позивачем ОСОБА_1 отримано лише 31 серпня 2020 року і тому вона звернулася до суду з позовом 07 вересня 2020 року в межах місячно-го строку з дня вручення копії наказу про звільнення, тобто строк на звернення до суду не є про-пущеним і не потребує вирішення питання про поновлення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення по-вністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішен-ня є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення суду першої інстанції в частині зміни формулювання причини та підстави звільнен-ня ОСОБА_1 з посади дизайнера-виконавця графічних робіт з «за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом».

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорцій-но розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд вимоги відповідача по суті апеляційної скарги залишив без задо-волення, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшко-дуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Алекс Донбас» задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року в частині формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_3 змінити.

Змінити формулювання причини та підстави звільнення ОСОБА_3 з посади дизайнера-виконавця графічних робіт Приватного підприємства «Алекс Донбас» з «за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України» на звільнення «за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 26 травня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: В.В. Папоян

О.І. Корчиста