Житомирський апеляційний суд
Справа №279/289/21 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 10 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №279/289/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 12 квітня 2021 року суддею Волковою Н.Я. у м. Коростені, повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати за нею право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 57/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0181 га, кадастровий номер :02:007:0065, розташовану за вказаною адресою.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 24.08.1996 по 23.11.2010. У червні 2005 року ними за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2005 придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для його обслуговування розміром 0,0635га.

13.02.2008 відповідач оформив договір дарування, згідно якого їх спільні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали в дар в рівних частках 43/100 частин житлового будинку та 0,0273 га земельної ділянки. У власності відповідача залишилось 57/100 частин будинку та 0,362 га земельної ділянки, які належать їм на праві спільної сумісної власності як майно подружжя.

Після розірвання шлюбу відповідач став проживати за іншою адресою, в травні 2019 року подав позов про поділ житлового будинку в натурі, вважаючи себе одноособовим власником 57/100 частин будинку. З подібним позовом він звертався до суду в справі №2-1255/2011 та подав заяву про залишення його без розгляду.

В добровільному порядку здійснити поділ спільного майна ОСОБА_2 відмовляється.

Довідавшись в травні 2019 року про порушення свого права як співвласника майна, звернулась в суд з даним позовом про визнання придбаного в шлюбі майна спільною сумісною власністю. Вважає, що саме з вказаної події почався облік строку позовної давності, оскільки до цього порушення її прав на спільне майно не було.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано право власності ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину 57/100 частин будинку АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, що становить 57/200 ідеальних частин, та 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0362 га кадастровий номер :02:007:0065, що становить 0,0181 га. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із спливом позовної давності (а.с.140-142).

На його думку, суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність за заявою ОСОБА_2 , оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася у лютому 2011 року під час розгляду справи №2-1255/2011 за позовом ОСОБА_2 до неї про поділ житлового будинку в натурі, про що свідчать її заяви від 09.02.2011 та від 29.03.2011 про відкладення розгляду справи. В подальшому ухвалою суду від 11.10.2011 позов ОСОБА_2 у справі №2-1255/2011 залишено без розгляду. Отже, вважає, що ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав у лютому 2011 року і строк звернення до суду закінчився у лютому 2014 року, що є підставою для відмови у позові. Також вказав, що суд першої інстанції не надав оцінки факту збільшення площі спірного житлового будинку після розірвання шлюбу за рахунок добудови будинку його довірителем та реєстрації ним права власності на збільшену частину будинку. Тому, вважає, що суд безпідставно збільшив частку ОСОБА_1 за рахунок житлової площі ОСОБА_2 , яка є його особистою власністю та рахується за ним на даний час, а не на момент розірвання шлюбу.

У відзиві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її безпідставність. Вказав, що про порушення своїх прав позивачка дізналася після відкриття провадження у справі №279/2677/19, остання постійно проживає у спірному будинку і право на її власність відповідачем не порушувалось. Тому, строк позовної давності нею не пропущений. Також, вказав на безпідставність доводів відповідача про збільшення площі житлового будинку після розірвання шлюбу, оскільки отримані ним, як представником позивачки, докази свідчать, що будівельні роботи, прийняття в експлуатацію і реєстрація закінченого будівництвом будинку відбувалися у 2008 році, тобто під час шлюбу. Отже, вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки спірне майно придбане сторонами під час шлюбу.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1996 року до 23 грудня 2010 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 червня 2005 року, ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 (загальною площею 82,1кв.м, житловою - 41,9 кв.м) та 0,0635 га земельної ділянки для його обслуговування, право власності останнього зареєстровано 23 червня 2005 року (а.с.10, 38).

В подальшому, згідно договору дарування від 13 лютого 2008 року, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (треті особи у справі, від імені та в інтересах яких діяла ОСОБА_1 ), в рівних частках 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 та 0,0273 га земельної ділянки для його обслуговування. Зазначеним договором відповідачем відчужено кімнату 1-4 (10,9 кв.м), кімнату 1-5 (13,4 кв.м), веранду 1-6 (10,8 кв.м), коридор 1-7 (3,8 кв.м), що становило 38,9 кв.м загальної площі, 24,3 кв.м - житлової. Загальна площа будинку становила 82,1 кв.м, житлова - 41,9 кв.м. Право власності третіх осіб на 43/200 часток будинку за кожним зареєстровано 14 лютого 2008 року (а.с.13-15).

Після укладення вказаного договору, у спільній сумісній власності сторін у справі залишились 57/100 часток будинку (43,2 кв.м загальної площі, 17,6 кв.м - житлової), та 0,0362 га земельної ділянки.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159400959 від 13 березня 2019 року зареєстрований за №107 житловий будинок АДРЕСА_2 має загальну площу 82,1 кв.м, житлову - 41,9 кв.м (а.с. 47).

Матеріали справи також свідчать про те, що 28.05.2019 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , у якому просив поділити житловий будинок, виділити квартиру №1 , що складає 57/100 частин будинку, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - квартиру №2 , що складає 47/100 частин будинку. (а.с. 94-96). Провадження у цій справі №279/2677/19 відкрито 10.06.2019 (а.с.93).

Також з даних ЄДРСР та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертався в суд з позовом до ОСОБА_7 про поділ в натурі житлового будинку та допоміжних приміщень між співвласниками (справа №2-1255/2011). Його позовну заяву залишено без розгляду ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.10.2011 (а.с. 73, 176).

Відповідачем в суді першої інстанції заявлено про пропуск позивачкою строку позовної давності щодо вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя. Послався на те, що спір про поділ спільного майна сторін було порушено ще у 2011 році, про що позивачка була обізнана, тому трирічний строк позовної давності, який застосовується до такої вимоги, позивачем пропущено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте подружжям під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках шляхом визнання за кожним права на Ѕ його частину. Вказав, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, оскільки про порушення свого права остання дізналась після відкриття провадження в справі №279/2677/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про поділ будинку.

При цьому, суд першої інстанції вважав необґрунтованими посилання сторони відповідача на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.10.2011 справі №2-1255/2011 про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про поділ в натурі житлового будинку та допоміжних приміщень між співвласниками, з огляду на те, що такими співвласниками після 14.02.2008 являлись відповідач та неповнолітні та той час діти сторін. Вказав, що відповідачем не доведено, що предметом розгляду справи №2-1255/2011 являвся поділ спільного сумісного майна сторін у виді 57/100 часток спірного будинку та 0,0362 га земельної ділянки для його обслуговування, при цьому останній визнав та підтвердив, що як до, так і після розірвання шлюбу, в тому числі і на даний час, позивачка проживає в спірному житлі. Тому, суд виходив з того, що про порушення своїх прав позивачка дізналася після відкриття провадження у справі №279/2677/19 і строку позовної давності не пропустила.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ч.3 ст.368, ст.372 ЦК України, ст.ст.60, 62, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Разом з тим, відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому висновки суду про задоволення позову відповідають закону.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи таке.

Статтями 256-257, 261 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.2 ст.72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18) та Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження №61-5400св19).

Позов ОСОБА_2 у справі № №2-1255/2011 не свідчить про те, що він спрямований на позбавлення права власності ОСОБА_9 на спірний будинок, оскільки пред`явлений до неї, як до законного представника їх неповнолітніх дітей. Даний позов не свідчить, що предметом розгляду справи була спірна частина будинку, а саме 57/100 та 0,0362 га земельної ділянки, Окрім того, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, відповідач підтвердив, що після розірвання шлюбу у будинку постійно проживає позивачка. Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності за заявою відповідача.

Посилання на збільшення площі спірного житлового будинку після розірвання шлюбу за рахунок добудови будинку відповідачем та реєстрації ним права власності на збільшену частину будинку, на правильність ухваленого рішення не впливає, оскільки судом визнано за позивачкою право власності на частину спірного будинку площею, яка існувала на час його придбання.

Окрім того, обставини збільшення площі будинку і реєстрації права власності за позивачем на будинок більшою площею, не підтверджені належними доказами.

Тому, посилання у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно збільшив частку ОСОБА_1 за рахунок житлової площі ОСОБА_2 , яка є його особистою власністю та рахується за ним на даний час, є безпідставними.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 листопада 2021 року.