ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він неодноразово, починаючи з 2001 року звертався до Київського міського голови з клопотанням про надання йому у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, однак у 2003 році рішеннями Київської міської ради її було передано в оренду ТОВ «Альянс-Буд», а йому відповідно було відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації та передачі у власність цієї земельної ділянки. Зазначає, що судовими рішеннями, які набрали законної сили бездіяльність та дії Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації визнавались протиправними, орендні відносини із ТОВ «Альянс-буд» припинялися, та зобов`язувалось останніх надати йому дозвіл на розробку проекту відведення та передати у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , однак такі рішення судів не виконувалися. Посилаючись на викладене, а також не недотримання при підготовці та ухваленні рішень Київською міською радою принципів забезпечення рівних можливостей та рівності осіб перед законом, неупереджене ставлення до нього, що є прямою дискримінацією, оскількиДержава Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному права і свободи, визначені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), ОСОБА_1 просивсуд ухвалити рішення, про те, що Держава Україна порушила ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції у зв`язку з порушенням його права на дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, вказує, що представник відповідача і треті особи не надали жодного доказу відсутності вказаних позивачем фактів дискримінації. Судом не враховано практику ЄСПЛ, висновки Верховного Суду, застосовано правові норми, які не підлягають застосуванню, не застосовано спеціальний порядок доказування. На думку апелянта, суд дійшов незаконного висновку про неприйнятність та неефективність такого способу захисту.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 вересня 2021 року до суду надійшов відзив Міністерства юстиції України, згідно якого представник просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що позовні вимоги до Міністерства юстиції України є необґрунтованими та такими, що суперечать своїй сутті, адже виключно Європейський суд з прав людини наділений юрисдикцією постановити порушення державою Україна прав людини. Держава Україна в особі Міністерства юстиції України не є суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставинисправи, та те, що дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2007 року в справі № 2-А-196/07 визнано протиправним та скасовано пункт 8 рішення 6-ої сесії 24-го скликання Київської міської ради за №316/1191 від 23 грудня 2003 року «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею». Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2001 року, яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2008 року в справі № 2-2567/08 припинено договір оренди земельної ділянки № 91-6-00227 від 16 березня 2004 року, укладений між ТОВ «Альянс-буд» та Київською міською радою. Зобов`язано Київську міську раду передати ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Постановою державного виконавця від 05 листопада 2008 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище судового рішення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 вересня 2009 року в справі № 22-6457 вказане вище рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2008 року в справі № 2-2567/08 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 про припинення договору оренди та зобов`язання передати земельну ділянку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2009 року в справа № 2-А-427/09 визнано протиправним та скасовано рішення II сесії VI скликання Київської міської ради № 789/789 від 11 грудня 2008 року «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 від 17 жовтня 2001 року».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2011 року в справі № 2а-10264/11/2670 визнано протиправною бездіяльність Київської міської ради, щодо нерозгляду заяви громадянина ОСОБА_1 від 17 жовтня 2001 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність (в оренду) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2001р., яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001р. відповідно до діючого законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2013 року в справі № 826/8803/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 18 квітня 2013 року № 249/9306 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по АДРЕСА_1 ».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року в справі № 640/308/19 визнано дії Київської міської ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 №08/Д-4762 від 18 жовтня 2018 року протиправними. Зобов`язано Київську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 №08/Д-4762 від 18 жовтня 2018 року та надати відповідь з урахуванням всіх обставин та висновків суду, викладених у даному рішенні суду.

Судом встановлено, що на одну й ту саму земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 фактично претендують дві особи, одна фізична особа - позивач ОСОБА_1 - хоче отримати її у власність, інша юридична - ТОВ «Альянс-буд» має намір отримати в оренду цю ж саму земельну ділянку, у зв`язку із чим обоє звернулися до органу місцевого самоврядування із відповідними заявами щодо передачі її у власність (користування), надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, укладення договору оренди, тощо.

ОСОБА_1 через порушення органами державної влади своїх обов`язків (невиконання рішень судів, недотримання строків розгляду його заяв та скарг, строків здійснення дозвільних процедур), вбачає в таких діях Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки на АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим, просив ухвалити судом рішення, про те, що Держава Україна порушила ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції про порушення його прав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 в даному випадку не оспорюється право ТОВ «Альянс-буд» на земельну ділянку на АДРЕСА_1 чи будь-яких інших осіб, не оскаржуються рішення, дії та бездіяльність органів, які мають повноваження з управління (розпорядження) землямиу цій справі. Позивач не вказав хто з відповідачів і яку конкретну дію, потрібно вчинити на його користь для відновлення порушеного права на земельну ділянку. Суд вказав на неприйнятність та неефективність такого способу для захисту порушеного права ОСОБА_1 .

Оцінюючи вказанівисновки суду першої інстанції,колегія суддіввиходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 2 Загальної декларації про права людини передбачила, що кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права (МПГПП) також встановлює загальну заборону дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини (стаття 2). Пакт покладає на держави обов`язок передбачити в національному законі заборону не тільки дискримінації будь-якого роду (стаття 26), але й будь-якого відступу "на користь національної, расової чи релігійної ненависті, що являє собою підбурювання до дискримінації, ворожнечі або насильства" (стаття 20).

Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) у статті 14 та статті 1 Протоколу № 12 також закріплює принцип недискримінації.

З метою реалізації зазначених положень, визначення організаційно-правових засад запобігання та протидії дискримінації, забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина ухвалено і діє Закон «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», який вводить загальну заборону дискримінації за ознакою раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними.

Специфіка справ про дискримінацію, яка відрізняє їх від переважної більшості інших категорій справ, полягає в тому, що аргументація в них будується на порівнянні. У побудові аргументації - ідентифікація неоднакового ставлення, яка відбувається, зокрема, через пошук або вибір так званого компаратора - особи або групи осіб, з якими буде здійснюватися порівняння. Така група осіб має перебувати в аналогічному або максимально схожому становищі.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-V дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

У Європейській конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" зазначається, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ про дискримінацію оперує поняттями пряма дискримінація - відмінність у ставленні до осіб, які знаходяться в аналогічних або відповідним чином схожих ситуаціях, що ґрунтується на ознаці, яку можна ідентифікувати (Carsonandothersv. UK p. 61, Burden v. UK, p.60) і непряма дискримінація - однакове ставлення до людей, ситуації яких відрізняються. Відмінність у ставленні може проявлятися у формі непропорційно шкідливих наслідків загальної політики чи заходу, які попри своє нейтральне формулювання дискримінують певну групу осіб (Opuz v.Turkey p. 183). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (п.п. 48,49 Рішення ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно зі статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов`язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі №492/446/15.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Разом із тим, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У справах пов`язаних з дискримінацією позивач не може довести факт дискримінації, тому норми процесуального права зобов`язують позивача у справах про дискримінацію не довести, а навести факти, що позивач вважає дискримінацією, а на відповідача покладається обов`язок спростувати наведені факти.

Аналіз вказаних вище судових рішень демонструє різний підхід до розуміння того, яким чином суд може обирати спосіб захисту у випадку заявлення вимог про визнання певних дій дискримінаційними. Визнання факту дискримінації не обов`язкове для захисту прав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визнання дій протиправними є достатнім і належним способом захисту, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у позові з підстав неприйнятності та неефективності такого способу для захисту інтересів є необґрунтованими та безпідставними.

У своєму позові ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, про те, що Держава Україна порушила ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції у зв`язку з порушенням його права на дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Проте, позовна заява та матеріали справи не містять жодних відомостей про будь які дискримінаційні ознаки, за якими, на думку позивача порушено його право,зазначення яких є обов`язковим у справах про дискримінацію, оскільки саме вони фактично є предметом доказування у таких справах.

Посилання апелянта на залишення поза увагою наведеної ним практики Верховного Суду, колегія суддів оцінює критично, оскільки вона стосується відмінних правовідносин та не може бути застосована у даному випадку, за встановлених вище, апеляційним судом обставин.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що дії відповідача вчинені щодо нього були вчинені саме із застосуванням будь-якої (прямої чи непрямої) дискримінації, по будь-якій дискримінаційній ознаці, а отже, на думку апеляційного суду, позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, оскільки не вважаються дискримінацією дії, які не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави, позитивне вирішення питання на користь якоїсь особи, порівняно з іншими, для забезпечення інтересів більш ширшого кола осіб тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не в повній мірі ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду лише частково відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, а саме з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, про встановлення факту дискримінації- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура