ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/730/21 Справа № 203/1154/17 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Володимирівського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради», третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Володимирівського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради», третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Володимирівського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради», третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року скасовано.

Визнано неправомірним поміщення та утримання ОСОБА_1 в Комунальному закладі «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 року.

Визнано відмову щодо відрахування ОСОБА_1 з обліку Комунального закладу «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» неправомірною та зобов`язати Комунальний заклад «Володимирський психоневрологічний інтернат Дніпропетровської обласної ради» відрахувати ОСОБА_1 із інтернату.

Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року касаційні скарги Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Дніпропетровської обласної державної адміністрації - задоволено частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року в частині визнання неправомірним поміщення та утримання ОСОБА_1 у Комунальний заклад «Володимирівський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 року - скасовано.

Справу №203/1154/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Володимирівський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» про визнання неправомірним поміщення та утримання ОСОБА_1 у Комунальний заклад «Володимирівський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишено без змін.

Поновлено виконання постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року в частині зобов`язання КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат» ДОР» відрахувати ОСОБА_1 із інтернату.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року та постановиити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в 1978 році внаслідок ДТП позивачка ОСОБА_1 отримала тяжку черепно-мозкову травму.

Згідно довідки МСЕК Д-70 №729230 від 31.03.1981 року останній було встановлено І групу інвалідності з дитинства безстроково. Також в довідці МСЕК зазначено, що ОСОБА_1 потребує догляду (а.с.15).

Відповідно до довідки №1905 від 13.11.2009 року ОСОБА_1 перебувала на Д-обліку у лікаря невропатолога. Знаходилась на лікуванні у лікаря-невропатолога та психіатра (а.с.87 т.1).

В 2012 році сестра позивачки ОСОБА_2 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатною та призначення її опікуном останньої.

Згідно акту судово психіатричної експертизи №9 від 05.04.2012 року у ОСОБА_1 було виявлено ознаки хронічного стійкого психічного захворювання у формі вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідок важкої травми головного мозку, церебросклероз). Також встановлено, що за своїм психічним станом на теперішній час остання не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.90-92 т.1).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року ОСОБА_1 було визнано недієздатною та призначено опікуном останньої її сестру ОСОБА_2 (а.с.7 т.1).

04 травня 2012 року лікарсько-консультативною комісією КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР було надано висновок №1464 відносно ОСОБА_1 , в якому зазначено, що остання страждає на виражений розлад особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідок важкої травми головного мозку, церебросклероз). Психічні функції стійко порушені. Соціальна дезадаптація внаслідок обмеження життєдіяльності по категоріям: навчання, трудова діяльність, спілкування, контроль поведінки, пересування. Потребує постійного стороннього догляду, побутового та медичного обслуговування. Рекомендовано подальше перебування в будинку-інтернаті для психохроніків (а.с.110 т.1).

В подальшому на підставі заявки опікуна ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 15.05.2012 року, направлення Управлінням праці та соціального захисту населення в м.Тернівка пакета документів для оформлення в будинок інвалідів для психічно хворих на постійне місце проживання, Головним управлінням праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації було видано путівку №888 від 11.07.2012 року про направлення ОСОБА_1 на державне забезпечення до Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської області (а.с.52-54 т.1).

З 17.07.2012 року ОСОБА_1 була зареєстрована в інтернаті та проживала на повному державному забезпеченні, отримує пенсію по інвалідності та державну соціальну допомогу (а.с.63,64 т.1).

Також судом першої інстанції було встановлено, що на підставі заяв ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 від 10.02.2017 року позивачці було надано відпустку на термін з 11.02.2017 року по 11.03.2017 року з проживанням у останньої за адресою: АДРЕСА_1 .

З вказаної відпустки позивачка до теперішнього в інтернат не повернулась та зі слів представника позивачки ОСОБА_3 продовжує проживати у неї.

Європейський суд з прав людини зазначив, що перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що заявник страждав на психічний розлад, вид та ступінь якого були підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, суд має встановити, чи було тримання заявника «законним» у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, та чи була дотримана процедура, передбачена законодавством (див. рішення у справі «Л.М. проти Латвії» (L.M. v. Latvia), заява № 26000/02, п. 45, від 19 липня 2011 року) (I. N. v. Ukraine, заява № 28472/08, § 65, ЄСПЛ, від 23 червня 2016 року).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9сво18) зазначено, що «недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» (в редакції, яка діяла на час поміщення позивача до психоневрологічного інтернату) психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади;

психіатричний заклад - психоневрологічний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад, центр, відділення тощо всіх форм власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.

Згідно частини першої статті 23 Закону України «Про психіатричну допомогу» підставою для поміщення особи, яка страждає на психічний розлад, до психоневрологічного закладу для соціального захисту є особиста заява особи та висновок лікарської комісії за участю лікаря-психіатра; для неповнолітнього віком до 18 років або особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - заява батьків або іншого законного представника та рішення органу опіки та піклування, прийняте на підставі висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра. Висновок повинен містити відомості про наявність у особи психічного розладу та необхідність утримання її в психоневрологічному закладі для соціального захисту.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про психіатричну допомогу» підставою для виписки особи з психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання є: особиста заява особи за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість особи задовольняти свої основні життєві потреби; рішення суду про незаконне поміщення особи до психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання.

Отже, ОСОБА_1 була поміщена 17.07.2012 року до КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат» ДОР» на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2012 року, яке набуло законної сили 22 грудня 2016 року та заяви опікуна ОСОБА_2 від 15 травня 2012 року.

Тобто, 17 липня 2012 року ОСОБА_1 було фактично поміщено до психоневрологічного закладу та зареєстровано останню в інтернаті на повному державному забезпеченні з отриманням пенсії по інвалідності та державної соціальної допомоги на підставі чинного на той час рішення суду про визнання її недієздатною.

А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірним поміщення та утримання її в КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат» ДОР» з 2012 року до 10 лютого 2017 року, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що поміщення позивачки до психоневрологічного інтернату було проведено з дотриманням діючого законодавства, зокрема, діючого на той час Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 року №549, а також положень Закону України Про психіатричну допомогу.

Доводи апелянта щодо незаконності поміщення ОСОБА_1 до інтернату через подальше скасування апеляційним судом через чотири роки рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року не вбачається встановлення судом фактів, які б спростовували наявність у ОСОБА_1 психічного захворювання, встановленого висновком судово-психіатричної експертизи та відсутність підстав для визнання її недієздатною та рішення апеляційного суду фактично ґрунтувалось на тому, що на момент перегляду рішення суду першої інстанції через чотири роки після його прийняття психічний стан ОСОБА_1 можливо змінився та для визначення такого стану потрібне повторне проведення відповідної експертизи.

Крім того, з моменту поміщення ОСОБА_1 до інтернату та до моменту скасування апеляційним судом рішення про визнання позивачки недієздатною, від останньої будь-яких звернень з приводу незаконного поміщення чи утримання або заяв про її відрахування з інтернату не надходило.

При цьому, лише у 10.02.2017 року ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_3 було подано заяву про надання позивачу відпустки на термін з 11.02.2017 року по 11.03.2017 року з проживанням у останньої за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого, КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат» ДОР» стало відомо про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2012 року та позивачці було надано відпустку з 11.02.2017 року і з цього часу остання в інтернаті не перебуває та до останнього не поверталась.

Отже, з урахуванням того, що 11.02.2017 року позивачці було надано відпустку і з цього часу остання в інтернаті не перебуває та до останнього не поверталась, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним її утримання в інтернаті в період з 22.12.2016 року по 10.02.2017 року є безпідставними та передчасними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним поміщення та утримання ОСОБА_1 у Комунальному закладі «Володимирівського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року по 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова