Номер провадження: 22-ц/813/6927/21
Номер справи місцевого суду: 1527/9598/12
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представників апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

адвоката Мевлід Д.М.,

заявника ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_3 - адвоката Рудницької Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а також за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а також за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В заяві вона просила поновити їй строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки після повернення справи з апеляційного суду вона не встигла отримати виконавчий лист по справі, а далі справу одразу було направлено до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ за касаційної скаргою. Окрім того, справа тривалий час перебувала у Верховному Суді, а після повернення справи з Верховного Суду, вже закінчився трирічний термін для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року заяву ОСОБА_3 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року, та постановлення нової, якою у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 23.05.2016р. позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя були задоволені частково та поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя у розмірі 443 862,90 грн. Окрім того, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки подружжя на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 69/100 та 31/100 частки, про виділення ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної часткової власності у розмірі 1 300 000 грн. - залишено без задоволення (т.3, а.с.158-167).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23.11.2016 р., постановленим за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016р., в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя і стягнення з останнього судових витрат у розмірі 2038,62 грн., скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення - про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 69/100 частин квартири, АДРЕСА_1 .

Так, апеляційний суд Одеської області, з урахуванням ухвали того ж суду від 09 лютого 2017 року про виправлення описки в судовому рішенні, визнав за ОСОБА_3 право власності на 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 ; а за ОСОБА_1 визнав право спільної часткової власності на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 . Суд також стягнув З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовв витрати у розмірі 1270 грн. В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2016 року апеляційний суд Одеської області залишив без змін (т.3, а.с.233-238, т.5, а.с.15-17).

З матеріалів справи вбачається, що справа з апеляційного суду Одеської області повернулась лише 07.03.2017р., оскільки апеляційним судом виправлялись описки в судовому рішенні.

Після повернення справи з апеляційного суду Одеської області ОСОБА_3 не встигала отримати виконавчий лист, оскільки 13.03.2017р. справу було направлено до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ за касаційної скаргою ОСОБА_3 .

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019р., рішення апеляційного суду Одеської області від 23.11.2016р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09.02.2017р. було залишено без змін (т.5, а.с.115-121).

Справа повернулась до Суворовського районного суду м.Одеси лише 26.12.2019р., у зв`язку з чим виконавчий лист було отримано ОСОБА_3 тільки 10.01.2020р. (т.5, а.с.122, 126).

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

У зв`язку з викладеними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання був пропущений з поважних причин, оскільки строк пройшов через тривале перебування справи в апеляційній та касаційній інстанції, а отже і неможливістю отримати виконавчий лист у суді першої інстанції в установлений законом строк.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, щоза змістом ст.1 Закону України«Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Частино 6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.За змістом п. 9 ч. З ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 p. (далі - Конвенція), яка на підставі ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства.

Європейський суд з прав людини (далів - ЄСПЛ) в рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

ЄСПЛ у своїх рішеннях нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Посилаючись на зазначену правову позицію ЄСПЛ, Верховний Суд зауважив, що стаття 6 Конвенції розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції. Виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (постанова від 06.03.2019 року в справі № 214/2051/15-ц, постанова від 16.03.2020 року в справі №516/28/18).

З підстав викладеного, слід дійти висновку про те, що позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Рудницька Н.А. надали докази того, що рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ОСОБА_3 , до теперішнього часу не виконано, проте матеріали справи мають достатньо доказів, які підтверджують поважність причин пропуску строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви, оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра