Єдиний унікальний номер 234/712/20
Номер провадження 22-ц/804/1207/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 3 цивільну справу № 234/712/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним дого-вором, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Краматорсь-кого міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Ткачова С.М.), -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правона-ступником якого є АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 17 листопада 2006 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8 000 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами на-дання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підт-верджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не вико-нувала, внаслідок чого станом на 01 грудня 2019 року має заборгованість в загальній сумі 24 764 грн. 90 коп., з яких: 15 309 грн. 49 коп. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 15 309 грн. 49 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 210 грн. 08 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит у відповідності до ст. 625 ЦК України, 5 589 грн. 86 коп. - нарахована пеня, яку АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним до-говором № б/н від 17 листопада 2006 року у сумі 17 519 грн. 21 коп., а саме: заборгованість за кре-дитом в сумі 15 309 грн. 49 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит в сумі 2210 грн. 08 коп.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5 589 грн. 86 коп. заборгованість з пені та заборгованості зі штрафу у сумі 1 655 грн. 47 коп. відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 люто-го 2021 року у задоволеній частині позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 , в апеляційній ска-рзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що з наданої до суду першої інстанції копії заяви вбача-ється, що 17 листопада 2006 року ПАТ «ПриватБанк» надав кредит у вигляді встановленого кре-дитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 22,8% на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, скаржник вважає, що з неї слід стягнути на користь по-зивача суму боргу за кредитом та відсотками в межах строку дії договору, який сплинув останньо-го дня місяця дії картки у сумі 8 000 грн. Але, враховуючи, що відповідачем було перераховано на рахунок банку загальну суму 97 845 грн. 62 коп., що вбачається з наданої банком виписки і що значно більше суми, яка була отримана відповідачем від позивача, відсутні правові підстави для стягнення з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем на час розгляду справи не на-даний.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 26 травня 2021 року учасники справи не з`явилися.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 26 травня 2021 року отримали 05 травня 2021 року, що підтверджено рекомен-дованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 27, 28 т. 2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх ви-мог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матері-ального права із дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що на підставі заяви б/н від 17 листопада 2006 року ПАТ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків 22,8% на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 27 т. 1).

Відповідно до умов Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яку 23 березня 2015 року підписала ОСОБА_1 , вбачається, що остання приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг (а.с.148 т. 1).

З вказаної Анкети-заяви, яка підписана відповідачкою, не убачається, який тип платіжної кар-тки їй було видано, даних про розмір встановленого кредитного ліміту чи розмір процентної став-ки анкета-заява не містить.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки офо-рмленої на ім`я ОСОБА_1 , картковий рахунок № НОМЕР_1 починаючи з 17 листо-пада 2006 року встановлено кредитний ліміт 2 200 грн., 28 липня 2007 року збільшено кредитний ліміт до 4 000 грн., 28 березня 2008 року збільшено кредитний ліміт до 8 000 грн., 25 листопада 2008 року знижено кредитний ліміт до 4 200 грн., 16 червня 2009 року знижено кредитний ліміт до 4 000 грн., 28 липня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 4 800 грн., 19 серпня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 5 600 грн., 14 травня 2014 року знижено кредитний ліміт до 4 400 грн., 31 січня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 4 500 грн. та 13 травня 2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (а.с. 147, т. 1).

Згідно довідки позивача між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано кредитний договір № б/н за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 зі строком дії з 27 жовтня 2006 року по жовтень 2013 року; № НОМЕР_2 зі строком дії з 21 жовтня 2013 року по грудень 2015 року, № НОМЕР_3 зі строком дії з 15 лютого 2015 року по лютий 2019 року, № НОМЕР_3 зі строком дії з 16 травня 2016 року по лютий 2019 року (а.с. 146, т. 1).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, загальний розмір заборгованості за кредитним дого-вором станом на 01 грудня 2019 року становить 24 764 грн. 90 коп., з яких: 15 309 грн. 49 коп. заборгованість за тілом кредиту, у тому числі: 15 309 грн. 49 коп. заборгованість за простроче-ним тілом кредиту, 2 210 грн. 08 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на простроче-ний кредит у відповідності до ст. 625 ЦК України, 5589 грн. 86 коп. нарахована пеня (а.с. 8-26 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 309 грн. 49 коп. та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит у сумі 2 210 грн. 08 коп.

Апеляційний суд не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду в оскаржуваній частині з огляду на наступне.

З доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що відповідно до Анкети-заяви про приєд-нання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яку підписала ОСОБА_1 вона 23 березня 2015 року приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами склали Договір про надання банківських послуг.

Відповідно до виписки за договором відповідач користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснювала платежі, а також поповнювала карту (а.с.116-142, т. 1)

Згідно з розрахунком заборгованості, який на підтвердження позовних вимог надав позивач, станом на 01 грудня 2019 року відповідач має загальну заборгованість у розмірі 24 764 грн. 90 коп., яка складається із: 15 309 грн. 49 коп. - заборгованості за тілом кредиту; в тому числі 15 309 грн. 49 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 2 210 грн. 08 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит у відповідності до ст. 625 ЦК України.

ОСОБА_1 визнає факт укладення договору на умовах надання кредиту у вигляді вста-новленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується апеляційною скаргою. Натомість, не погоджуючись з наяв-ністю заборгованості, наполягає на невідповідності висновків суду обставинам справи та посила-ється на те, що нею на рахунок Банку сплачено значно більшу суму від тієї, яка була отримана нею від позивача.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача в апеляційній скарзі є частково прийнятними, оскільки перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, з яким не згодна особа, яка подала апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у пись-мовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телегра-мах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином від-повідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмі-рах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором засто-совуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не ви-пливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодер-жанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не мо-же запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст ста-тей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, установивши у справі, яка переглядається, що договір був укладений шляхом оформ-лення і підписання заяви № б/н від 17 листопада 2006 року та Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг від 23 березня 2015 року і інших умов договору сторони не підписували, суд правильно зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг є складо-вою частиною кредитного договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових захо-дів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підпи-сана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на встановлені обставини, оцінивши з додержанням вимог процесуального закону надані учасниками справи докази, суд дійшов вірного висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача за договором станом на 01 грудня 2019 року становить 24 764 грн. 90 коп., з яких: 15 309 грн. 49 коп. заборгованість за тілом кредиту, у тому числі: 15 309 грн. 49 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 210 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит у відповідності до ст. 625 ЦК України, 5 589 грн. 86 коп. нарахована пеня.

Згідно зі ст. 1049 Цивільного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Звертаючись до суду з цим позовом банк подав до суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток із зазначенням їх номерів та строку дії, виписку за договором № б/н станом на 24 березня 2020 року.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських опе-рацій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі пер-винних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (а.с. 118-142), є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна дослі-джуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18 (провадження № 61-6279св19).

З виписки за договором № б/н вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувалася кре-дитними коштами (отримувала готівку у банкоматі, здійснювала поповнення картки в терміналі та в відділенні банку).

Дослідивши розрахунок заборгованості наданий позивачем, колегія суддів приходить до ви-сновку, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 309 грн. 49 коп., яку просить стягнути позивач, складається із заборгованості за витратами, які були здійснені особисто позичальником, а також із заборгованості за процентами, нарахованими позивачем, яку він вважає погашеною за рахунок тіла станом на 01 грудня 2019 року. Таким чином заборгованість за тілом кредиту є скла-довою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримав у борг позичальник.

Відповідно наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості за тілом кредиту складає 15 309 грн. 49 коп. При цьому матеріалами справи встановлено та не спростовано позивачем, що максимальний ліміт по кредиту, який був наданий позичальнику, складав 8 000 грн. Видачу кредиту у більшому розмірі банком не доведено, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тому колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання повернути йому фактично отримані грошові кошти. В даному випадку така сума складає 8 000 грн. 00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правовий висновок про те, що коли фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а згідно вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку із чим банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність заборгованості як за тілом кредиту так і за нарахованими відсотками за користування кредитом, колегія суддів вважає доці-льним зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах зма-гальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета до-казування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечен-ня або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судо-вого рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на від-повідача. Тобто саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторона-ми кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Не погоджуючись з розміром заявленої позивачем заборгованості та посилаючись на відсут-ність заборгованості перед Банком, власного розрахунку з зазначенням кількості сплачених коштів на погашення процентів на прострочений кредит відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм про-цесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функ-ціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Євро-пейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положен-ня Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європей-ських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рі-шення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залеж-ності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції має бути змінено в частині стяг-нення суми заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 , та складає 8 000 грн. 00 коп. Рішення суду в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит слід залишити без змін. Відповідно має бути змінений роз-поділ судових витрат у даній справі з урахуванням принципу пропорційності щодо розміру задо-волених вимог.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної ін-станції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звіль-нення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ві-дповідача, часткове скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог, тому має бути вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони про-порційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам 866 грн. 65 коп. ((розмір заявлених вимог 24 764 грн. 90 коп. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 10 210 грн. 08 коп. (10 210, 08 х 100%):24764,90 = 41,23%), позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 102 грн. 00 коп. (2102,00 х 41,23% : 100%)).

Відповідачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 3 153 грн. 00 грн. (а.с. 3, 13, т. 2), апеляційна скарга задоволена частково, тому з урахуванням принципу пропорційності, відповідач має право на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1 837 грн. 57 коп. ((оспорювана сума 17 519 грн. 57 коп. (100%), розмір позовних вимог, що підлягають задоволенню 10 210 грн. 08 коп. ((10210,08 х 100%):17 519,57 = 58,28%), відпові-дачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153 грн. 00 коп. (3 153,00 х 58,28%).

Згідно із частинами 10,13 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, то сплачений сторонами судовий збір при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою під-лягає перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам.

На користь позивача у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 866 грн. 65 коп.

На користь відповідача у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню з позивача судовий збір у розмірі 1 837 грн. 57 коп.

Різниця судових витрат, що підлягає сплаті сторонами, становить 970 грн. 92 коп. (1837,57 866,65) на користь відповідача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту змінити, в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк (код ЄДР-ПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 листопада 2006 року станом на 01 грудня 2019 року у сумі 10 210 грн. (десять тисяч двісті десять) 08 коп., яка включає забор-гованість за тілом кредиту, у розмірі 8 000 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками, нараховани-ми на прострочений кредит у розмірі 2 210 грн. 08 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 970 грн. 92 коп., понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 травня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

В.В. Папоян