Номер провадження: 22-ц/813/8396/21
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси 08.09.2020 р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначав, що державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Фесенко С.І. відкрито виконавче провадження №53366869 про стягнення грошової суми у розмірі 115 826,37 грн. з ОСОБА_1 . Постанову про відкриття виконавчого провадження скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11429/13-ц від 19.03.2018 р., яку залишено в силі постановою Верховного Суду від 10.06.2020 р. В ході здійснення заходів по виконавчому провадженню №53366869 була винесена постанова про розшук майна боржника та постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. З огляду на незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження позивач вважає, що діями державного виконавця в рамках виконавчого провадження №53366869 позивачу нанесено матеріальну та моральну шкоду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 9 816,00 грн. (дев`ять тисяч вісімсот шістнадцять гривень) на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, 65023, м. Одеса, вул. Пастера, 58).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись із рішенням суду, 18.05.2021 року Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

19.05.2021 року апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року подано ОСОБА_1 відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

29 червня 2021 року апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року подано Другим Приморським відділом Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідно до вимог якої, апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 9 816,00 грн. (дев`ять тисяч вісімсот шістнадцять гривень) на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ухватили в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Узагальнені доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України

Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області вважає, що рішення суду першої інстанції суду першої інстанції є необґрунтованим. Прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з наступних підстав.

По-перше, виходячи зі змісту оскаржуваного рішенням, суд першої інстанції зазначає, що незаконними діями посадових осіб Другого приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Носікову О.В. була завдана матеріальна шкода у розмірі 9816,00 грн

З вищезазначеного вбачається, що правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Другим Приморським ВДВС, тому питання стосовно відшкодування матеріальної шкоди повинно вирішуватись в рамках спору між позивачем та Другим Приморським ВДВС в м. Одесі.

Апелянт зазначає, що позивач не вказував у якості відповідача Державну казначейську служба, з огляду на що у задоволенні позовних вимог слід було відмовити.

По-друге, апелянт вважає, що в даному випадку суд помилково ототожнює Державну казначейську службу з Державним бюджетом України та особою, що спричинила шкоду, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції всупереч положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Було прийнято рішення, що суперечить правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №199/6713/14 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення судом зазначено відомості через який орган грошові кошти мають перераховуватись.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що оскільки шлях виконання судових рішень визначений у спеціальному законодавстві та не потребує деталізації у резолютивній частині судового рішення.

По-третє, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що при обґрунтуванні підстав для відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 суд першої інстанції помилково застосовує положення ст. 1174 ЦК України.

Також, апелянт вказує, що при встановленні судом спричиненої шкоди позивачу, стягнення повинно проводитись не з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України. Апелянт наголошує, що така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року при розгляді справи № 520/4116/16-ц.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 зазначає, що підставою часткового задоволення позовних вимог, є не врахування судом всіх наданих доказів та нібито необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Позивач вказує, що судом приймаючи рішення по справі не надав мотивовану оцінку всім доказам, що стосуються відшкодування позивачу матеріальної школи у розмірі 37 521 грн., а лише роз`яснив виплату 9 816 грн., як плату за стоянку автомобіля на арешт майданчику Однак, за вх. № 121045/20 від 23.11.2020 року позивачем своєчасно, до початку судового розгляду, подано до суду клопотання про уточнення позовних вимог та долучення письмових доказів про нанесення йому в одному і тому ж виконавчому провадженні № 53366869 матеріальних збитків.

Однак апелянт зазначає, що вказано докази судом безпідставно не прийняті до уваги та досліджені. Зокрема, не досліджено квитанцію за знаходження його авто на арешт майданчику по справі № 522/11429/13-ц на суму 2 448 грн., та сплату за послуги евакуатора 720 грн., всього на загальну суму 3 168 грн. Також, не досліджено відповідь на запит від 04.11.2020 №Пi-H-27852/03-07, що підтверджує утримання державним виконавцем із заробітної плати позивача під час проходження служби в ГУНП в Одеській області, коштів на суму 5 071 грн. 08 коп.

Також судом не мотивовано в рішенні самостійна сплата позивачем коштів у сумі 13 566 гр. 88 коп., за боргом, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року, та квитанціями по сплаті сум в 1 000 грн. за жовтень, грудень 2014 року та січень 2015 року. Інші письмові докази, що підтверджують витрати позивача в розмірі 3 900 грн. на поїздки до селища Красне Березанського району Миколаївської області, де знаходився на арешт майданчику вилучений автомобіль, витрати на листування, друкарські послуги та прибуття в судовi засідання, на загальну суму 2 000 гривень. З огляду на наявність вказаних доказів, загальна сума матеріальної шкоди в розмірі 37 521 грн. повністю підтверджена та підлягає беззаперечному задоволенню. Згідно до ч. 3 ст.11 ЗУ «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Факти, що підтверджують незаконні рішення державного виконавця, якими позивачу i нанесена моральна школа, беззаперечно підтверджені постановою Верховного суду від 10.06.2020 року по справі № 522/11429/18.

Крім того позивач посилається та керувається практикою ЄСПЛ, рiшення якого має імперативну норму, та просив вiдшкодувати заподіяну моральну шкоду, оскільки мали місце систематичні факти порушення прав людини, що спричинили страждання, приниження честі та гідності, ділової репутації, осуд близьких та рідних осіб.

Розмiр моральної шкоди позивач визначає наступним чином:

40 000 гривень - за нанесення моральної шкоди за період проходження служби в органах Національної поліції України;

26 000 гривань - за порушення прав позивача на володіння власним майном;

20 000 гривень - за втручання в особисте життя.

Всі викладені факти повністю підтвердженнi долученими до справи доказами, якi залишенi судом поза увагою.

З урахуванням викладеного апелянт вважає, що судом першої інстанції грубо порушено норми матеріального та процесуального права, не досліджено надані суду докази. Не встановлені всі обставини, що мають значення для справи, та не вмотивовано причини відмови в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

Другий Приморський відділ Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 9816,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Другого Приморського відділу ДВС, вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального прав, а тому таким, що підлягає скасуванню у відповідній його частині з наступних підстав.

Апелянт повідомляє, що під час здійснення виконавчих дій за ВП № 53366869, які тривали понад три роки, боржником взагалі не виконувались обов`язки, покладені на нього ст.ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» та жодного разу за весь час не надано декларацію про доходи та майно боржника. Зокрема про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України. Даний факт не спростовується позивачем та підтверджується наявними в матеріалах справи виконавчого провадження документами, а тому не потребує детального дослідження по даній справі.

Апелянт зазначає, що в межах чинного законодавства та на законних підставах дії були негайно припинено за заявою боржника на підставі постанови Верховного Суду від 10.06.2020 року, якою було скасовано рішення суду апеляційної інстанції.

3 вищенаведеного вбачається чітке виконання норм чинного законодавства, направлене на виконання виконавчого листа за виконавчим провадженням ВП № 53366869 в межах своєї компетенції та повноважень з боку державного виконавця, який позивач добровільно виконувати відмовлявся.

До того ж, апелянт звертає увагу суду на те, що на момент здійснення примусових дій за виконавчим провадженням ВП № 53366869, у Другому Приморському вiддiлi ДВС на примусовому виконанні перебувало також виконавче провадження ВП № 56396666, 3 виконання виконавчого листа № 522/13430/16-ц від 02.04.2018, виданого Приморським районним судом м. Одеси зі стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Платінум Банк» грошової суми у розмірі 303163,04 грн.

Слід зазначити, що вищенаведений транспортний засіб, а саме автотранспортний засіб марки «КIA», модель «CEED», 2008 року випуску, колір синій, за зберігання на спеціальному штрафмайданчику позивачем було сплачено 9816,00 грн., якого договором застави № 327/06/08-1 був предметом застави та підлягав за в рамках примусових дій за виконавчим провадженням ВП реалізації в № 56396666.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, про стягнення з другого Приморського відділу ДВС суми, частині визначеної позивачем як матеріальна шкода у розмірі 9816,00 грн., судом першої інстанції не враховано того факту, що на виконанні у Другому Приморському вiддiлi ДВС перебувало інше виконавче провадження ВП № 53366869, за яким здійснювались відповідні примусові заходи, щодо реалізації саме транспортного засобу, за зберігання якого позивачем було сплачено 9816,00 грн.

Крім того, обґрунтовуючи оскаржуване рішення тим, що позивачем надано квитанцію зі сплати 9816,00 грн. за зберігання транспортного засобу, суд першої інстанції проігнорував приписи ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що витрати, пов`язані з розшуком боржника, майна боржника та його зберіганням, дитини за виконавчими документами про відібрання дитини, стягуються з боржника у ранням, порядку, встановленому цим Законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, вважаємо, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не здійснив всебічного дослідження матеріалів та доказів, поданих сторонами по справі, а також ухвалюючи оскаржуване рішення у відповідній його частині, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому таке рішення у відповідній його частині є незаконним та підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

30.08.2021 року від Другого Приморського Відділу Державної виконавчої служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідно до якого відповідач просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки вважає її необґрунтованою та безпідставною.

Щодо тверджень апелянта стосовно «не дослідження квитанції за знаходження авто на арештмайданчику по справі № 522/11429/13-и на суму 2448 грн., та сплату за послуги евакуатора 720 грн., всього на загальну суму 3168 грн.». Відповідач звертає увагу суду, що надані позивачем квитанції датовані 2015 роком, в той час як виконавче провадження М 53366869 було відкрито у 2017 році. Наведене підтверджується тим, що постанову від 13.02.2017 про відкриття виконавчого провадження № 53366869 з підстав пропущення стягувачам строку пред`явлення виконавчого документа відповідного органу державної виконавчої служби, винесену державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС було скасовано постановою Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 522/11429/13-ц. А тому, вищенаведені твердження апелянта є безпідставними та жодного відношення до виконавчих дій у виконавчому провадженні № 53366869 не мають.

До того ж, сам факт пропущення строку на пред`явлення виконавчого документа стягувачам не відміняє законності цього рішення суду та обов`язку його виконання позивачем. Стягувач має право вимагати виконання обов`язків покладених на позивача в повному обсязі, що кореспондуються відповідним зобов`язанням боржника або в добровільному порядку, або виконати приписи ухваленого рішення суду в примусовому. Крім того, самостійна сплата боржником коштів у сумі 13566,88 грн. не підлягає мотивації в рішенні суду першої інстанції, оскільки така сплата здійснювалась у 2014 та у 2015 році, тобто за довго до відкриття виконавчого провадження № 53366869, постанову про відкриття якого було скасовано у судовому порядку. Щодо тверджень стосовно витрат позивача в розмірі 3900. 00 грн. поїздки до селища Красне, Миколаївської області, відповідач зазначає, що на підтвердження таких виїздів та саме до зазначеного позивачем місця зберігання автотранспортного засобу, а також на підтвердження достовірної сплати вартості квитків у зазначеному позивачем розмірі 3900,00 грн. не надано жодного проїзного документа або тих самих придбаних квитків, які позивач повинен надати суду як доказ понесених ним витрат на виїзд до спеціального майданчика.

Щодо тверджень стосовно «витрат на листування, друкарські послуги та прибуття судовi засідання на загальну суму 2000 гривень», відповідач зазначає, що направлення листів є правом позивача, яким він скористався за своїм власним бажанням. Відповідач зазначає, що в судах функціонує єдина судова iнформацiйно-телекомунiкацiйна система, яка забезпечує обмін документами між судами та учасниками судового процесу (тобто можливість подати процесуальні документи як в електронному, так і в паперовому вигляді шляхом надсилання на офіційну поштову або електронну адресу суду), а також фіксування судового процесу участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції (що дає можливість сторонам не витрачати час та кошти на прибуття до суду, в якому безпосередньо здійснюється розгляд справи), втім позивач не скористався такою можливістю.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, що регулюють стягнення моральної шкоди у подібних правовідносинах, позивач зобов`язаний був надати суду документальні докази наявності моральної шкоди, протиправності поведінки Другого Приморського відділу ДВС, якою завдано позивачу моральну школу, довести належними та допустимим доказами наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою Другого Приморського відділу ДВС та й результатом, а саме: понесеною моральною шкодою позивачем у тому розмірі, який зазначено у позовній заяві.

До того ж, дії Другого Приморського відділу ДВС аж ніяк не можуть вважатися незаконними, оскільки усі примусові заходи, направлені на виконання виконавчого Документа здійснювались урахуванням постанови Апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 року, яка набрала законної сили та якою було скасовано рішення суду першої інстанції, а отже визнавалась законною постанова про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2017 року. А те, що жодні дії державного виконавця під час примусового виконання виконавчого документа не були визнані протиправними у судовому порядку, тільки підтверджує факт законності вчинюваних ним виконавчих дій.

30.08.2021 року від Другого Приморського Відділу Державної виконавчої служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України відповідно до якого відповідач зазначає, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади, проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету є єдиним відповідачем.

08.11.2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Другого Приморського Відділу Державної виконавчої служби України відповідно до якого вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подану через представника - Філіппову Яну Віталіївну на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року було призначено до розгляду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подану через представника - Філіппову Яну Віталіївну на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на 11 листопада 2021 року на 10 годину 30 хвилин.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.08.2021 року апеляційну скаргу Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без руху.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.09.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.09.2021 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу за апеляційною скаргою Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди призначено до розгляду на 11 листопада 2021 року на 10 годину 30 хвилин.

11.11.2021 року в судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Дерев`янко М.О. та представник Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - Барабанова Т.О.

Дерев`янко М.О. апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити, апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просив суд залишити без задоволення як необґрунтовані.

ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила суд її залишити без задоволення, апеляційні скарги Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області підтримала, просила суд її задовольнити в повному обсязі.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 13.02.2017 р. державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Фесенко С.І. при розгляді заяви про примусове виконання виконавчого листа №522/11429/13-ц, виданого 08.11.2013 р. Приморським районним судом м. Одеси про стягнення грошової суми у розмірі 115 826,37 грн. з ОСОБА_1 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53366869.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11429/13-ц від 19.03.2018 р. скасовано постанову від 13.02.17 р. про відкриття виконавчого провадження №53366869, винесену головним державним виконавцем Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Фесенком Є.І.

23.10.2018 р. постановою Апеляційного суду Одеської області у справі №522/11429/13-ц скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11429/13-ц від 19.03.2018 р.

10.06.2020 р. постановою Верховного Суду скасовано постанову Апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 р., залишено в силі ухвалу Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11429/13-ц від 19.03.2018 р., яка мотивована тим, що для виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.13 р. що набрало законної сили 19.02.2015 р. сплинув строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 20.02.2016 р.

В ході здійснення заходів по виконавчому провадженню №53366869 головним державним виконавцем Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Фесенком Є.І. була винесена постанова про розшук майна боржника від 03.04.2017 р.

04.07.2017 р. державним виконавцем Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Фесенком Є.І. винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 .

05.08.2017 р. на підставі постанови про розшук майна боржника затримано та направлено на штрафмайданчик автотранспортний засіб позивача KIA CEED, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_2 .

KIA CEED, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_2 , знаходився на відкритому штрафному майданчику за адресою АДРЕСА_1 у період з 05.08.2017 р. по 11.08.2018 року та з позивача було стягнуто згідно рахунку №1032 від 10.02.2018 р. грошові кошти у розмірі 9 816,00 грн.

03.05.2018 р. державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесена постанова про припинення розшуку майна боржника у виконавчому провадженні №53366869.

02.07.2020 р. Головним державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернуто виконавчий документ у виконавчому провадженні №53366869 без прийняття до виконання на підставі постанови Верховного Суду від 10.06.2020 р. у справі №522/11429/13-ц.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що: «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. На вказані обставини суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги Головного Управління Державної виконавчої служби України щодо оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення в порушення норм законодавства судом зазначено відомості через який орган грошові кошти мають перераховуватись.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).

Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підставою позову є посилання на неправомірне відкриття виконавчого провадження а тому спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

З позовної заяви вбачається, що викладені що державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Фесенко С.І. відкрито виконавче провадження №53366869 про стягнення грошової суми у розмірі 115 826,37 грн. з ОСОБА_1 . Постанову про відкриття виконавчого провадження скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11429/13-ц від 19.03.2018 р., яку залишено в силі постановою Верховного Суду від 10.06.2020 р. В ході здійснення заходів по виконавчому провадженню №53366869 була винесена постанова про розшук майна боржника та постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. З огляду на незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження позивач вважає, що діями державного виконавця в рамках виконавчого провадження №53366869 позивачу нанесено матеріальну та моральну шкоду.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби про те, що тверджень ОСОБА_1 стосовно що надані позивачем квитанції датовані 2015 роком, в той час як виконавче провадження М 53366869 було відкрито у 2017 році. Наведене підтверджується тим, що постанову від 13.02.2017 про відкриття виконавчого провадження № 53366869 з підстав пропущення стягувачам строку пред`явлення виконавчого документа відповідного органу державної виконавчої служби, винесену державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС було скасовано постановою Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 522/11429/13-ц. А тому, вищенаведені твердження ОСОБА_1 про недослідження судом даних квитанцій є безпідставними та жодного відношення до виконавчих дій у виконавчому провадженні № 53366869 не мають.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта ОСОБА_1 з приводу того, що ним здійснювалась самостійна сплата боржником коштів у сумі 13566,88 грн., оскільки така сплата здійснювалась у 2014 та у 2015 році, тобто за довго до відкриття виконавчого провадження № 53366869. Щодо тверджень стосовно витрат позивача в розмірі 3900. 00 грн. поїздки до селища Красне, Миколаївської області, апеляційний суд зазначає, що на підтвердження таких виїздів та саме до зазначеного позивачем місця зберігання автотранспортного засобу, а також на підтвердження достовірної сплати вартості квитків у зазначеному позивачем розмірі 3900,00 грн. не надано жодного проїзного документа або тих самих придбаних квитків, які позивач повинен надати суду як доказ понесених ним витрат на виїзд до спеціального майданчика.

Крім того, колегія суддів приймає також до уваги той факт, що на момент здійснення примусових дій за виконавчим провадженням ВП № 53366869, у Другому Приморському вiддiлi ДВС на примусовому виконанні перебувало також виконавче провадження ВП № 56396666, 3 виконання виконавчого листа № 522/13430/16-ц від 02.04.2018, виданого Приморським районним судом м. Одеси зі стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Платінум Банк» грошової суми у розмірі 303163,04 грн.

Слід зазначити, що вищенаведений транспортний засіб, а саме автотранспортний засіб марки «КIA», модель «CEED», 2008 року випуску, колір синій, за зберігання на спеціальному штраф майданчику позивачем було сплачено 9816,00 грн., якого договором застави № 327/06/08-1 був предметом застави та підлягав за в рамках примусових дій за виконавчим провадженням ВП реалізації в № 56396666.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, про стягнення з другого Приморського відділу ДВС суми, в частині визначеної позивачем як матеріальна шкода у розмірі 9816,00 грн., судом першої інстанції не враховано того факту, що на виконанні у Другому Приморському вiддiлi ДВС перебувало інше виконавче провадження ВП № 53366869, за яким здійснювались відповідні примусові заходи, щодо реалізації саме транспортного засобу, за зберігання якого позивачем було сплачено 9816,00 грн.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен був довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди)».

Отже, вимоги про відшкодування шкоди є похідними від вимоги про визнання протиправними рішень, бездіяльності, дій Державного виконавця. За умов відсутності наявності шкоди, протиправності дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, підстави для виникнення зобов`язання відшкодування моральної шкоди відсутні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас, реалізація позивачами свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивачів.

Можливість прийняття стороною процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами законодавства України.

Оскільки судовим рішенням не встановлювалась незаконних дій посадової особи державної виконавчої служби у процесі виконання судового рішення, ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного виконавця про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії не звертався, а також позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання матеріальної та моральної шкоди у причинному зв`язку з незаконними діями державного виконавця, тому апеляційний суд дійшов висновку щодо відсутності усіх складових цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди.

Позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Враховуючи вищевикладене та те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, в той час як апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підлягають частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції витрати по сплаті судового зборуза подання апеляційних скарг підлягають відшкодуванню позивачем.

Другим Приморським відділом Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 409,40 грн.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 409,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 409,40 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.11.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе