Провадження 22-ц/812/944/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Шаманської Н.О., Тищук Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, вступна та резолютивна частини якого ухвалені 18 березня 2021 року, повний текст складений в цей же день, під головуванням судді Явіци І.В., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі №467/1196/19, за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» про визнання договору оренди землі недійсним,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» (далі - ПП «АП «Благодатненський птахопром») про визнання недійсним договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , якому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 жовтня 2011 року, належала земельна ділянка, площею 8,48 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах території Садівської сільської Ради Арбузинського району Миколаївської області.

Спадкоємцями майна померлого, а саме зазначеної вище земельної ділянки, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 квітня 2019 року, є позивачі у даній справі, дружина ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_6 (прізвище змінено на ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 по 1/3 частки кожній.

У серпні 2019 року із відповіді ПП «АП «Благодатненський птахопром» №0102 від 05 серпня 2019 року позивачам стало відомо, що 25 грудня 2015 року ОСОБА_5 нібито уклав з відповідачем договір оренди землі №256118, строком на 25 років.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 вказаний договір оренди не підписував, а примірник договору та акт - прийому передачі відсутній як у ОСОБА_5 так і в Арбузинській та Новоодеській районних державних адміністраціях Миколаївської області, позивачі просили визнати його недійсним.

18 грудня 2020 року позивачі змінили підстави позову та наполягаючи на визнанні недійсним зазначеного договору оренди земельної ділянки, посилалися на те, що на момент укладання даного договору ОСОБА_5 хворів та тяжке захворювання, потребував лікування, а тому знаходячись під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних для себе умовах, передав відповідачу земельну ділянку в користування на 25 років.

Крім того, за вказаним договором оренди землі ОСОБА_5 оренду плату не отримував.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час підписання оспореного договору від 25 грудня 2015 року мала місце тяжка для орендодавця обставина, зокрема, хвороба. Однак позивачами не доведено, що правочин ОСОБА_5 був вчинений саме для усунення або зменшення цих обставин, а також, що між захворюванням орендодавця та вчиненням правочину є причинно-наслідковий зв`язок.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір оренди землі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що право власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_5 перейшло 31 жовтня 2011 року, і, лише після спливу 4 років передав її в оренду. Це було пов`язано з тим, що ОСОБА_5 тяжко хворів, потребував кошти на лікування, адже ані він, ані дружина не працювали, а на їх утриманні перебувало двоє неповнолітніх дітей та існували труднощі матеріального характеру.

Крім того, у наданому відповідачем спірному примірнику договору оренди, на аркуші, де визначені істотні умови, відсутній підпис орендодавця.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 8,48 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, кадастровий № :03:000:0159.

25 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ПП «АП «Благодатненський птахопром» укладено договір оренди землі на 25 років зі сплатою орендної плати у розмірі 3,71 % від індексованої грошової оцінки земельної ділянки. Вказаний договір зареєстрований 25 квітня 2016 року за №14351440 Новоодеським районним управлінням юстиції Миколаївської області (т.1 а.с.17).

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, позивачі посилалися на те, що вказану угоду ОСОБА_5 не укладав, а підпис від його імені виконано іншою особою.

Згідно з висновком експерта від 19 листопада 2020 року №327 підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі виконаний ОСОБА_5 .

Змінюючи підстави позову, та наполягаючи на визнанні недійсним договору оренди землі від 25 грудня 2015 року, позивачі стверджували, що оспорюваний договір укладений ОСОБА_5 під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки останній хворів, потребував проведення лікування та був у скрутному матеріальному становищі, ці обставини змусили його укласти договір.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Під тяжкими обставинами договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім`ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом`якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Однак для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність зазначених двох умов.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналогічні роз`яснення містяться й в п.п.19,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як видно із довідки МСЕК серії 10ААВ № 370534, ОСОБА_5 09 лютого 2016 року встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання (т. 1 а.с.24).

Згідно виписок з медичної картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , ОСОБА_5 проходив стаціонарний курс лікування з 18 квітня по 25 квітня 2016 року та 16 травня по 23 травня 2016 року. У вказаних виписках міститься запис про те, що після проведення лікування, будь - яких ускладнень у ОСОБА_5 не було, а хворий виписаний у задовільному стані під нагляд лікаря за місцем проживання.

В медичній картці ОСОБА_5 , яка є в матеріалах справи, міститься запис про виклик лікаря додому 26 березня 2015 року, 27 січня 2016 року, а в подальшому неодноразово протягом 2016 року.

Вказані медичні документи не відображають, що на час укладення оспорюваного договору, ОСОБА_5 страждав на тяжку хворобу, постійно знаходився на лікуванні, потребував у зв`язку з цим значних витрат на таке лікування.

Саме по собі посилання позивачів на наявність у ОСОБА_5 захворювання та несприятливе матеріальне становище, без надання відповідних доказів, не може свідчити про тяжку обставину та укладення договору оренди земельної ділянки під впливом такої обставини.

Не наведено позивачами і доводів на підтвердження кваліфікуючої обставини, вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, які саме умови договору оренди були невигідними для ОСОБА_5 при його укладанні. Позивачами не доведено, що за відсутності хвороби ОСОБА_5 такий правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Адже, обравши способом захисту своїх прав визнання договору недійсним, позивачі в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язані були довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

З огляду на наведене та враховуючи те, що позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_5 уклав договір оренди земельної ділянки під впливом тяжкої обставини, а між його захворюванням та вчиненням правочину є причинно-наслідковий зв`язок, який свідчить про його складання на вкрай невигідних умовах для орендодавця та суперечив його інтересам, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції хоча й зробив помилковий висновок, що наявність у ОСОБА_5 тяжкої хвороби свідчить про тяжку обставину, однак це не вплинуло на правильність висновку суду по суті вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір було укладено ОСОБА_5 під впливом тяжких обставин, а саме: в період хвороби та існування труднощів матеріального характеру, не є підставою для застосування положень ст. 233 ЦК України.

Посилання в апеляційній на те, що аркуш оспорюваного договору на якому визначені істотні його умови не підписаний орендодавцем, не можуть бути підставою для визнання його недійсним, адже договір підписаний сторонами і положення ст.207 ЦК України не вимагає вчиняти підпис стороною (сторонами) кожного окремого аркушу правочину.

Така обставина, як несплата відповідачем орендної плати у визначений договором строк, за наявності правових підстав, може бути підставою для розірвання договору, а не визнання його недійсними.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 26.05.2021 р.