Справа № 234/6872/21
Провадження № 2/234/3029/21
21 жовтня 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючої судді Кравченко О.Ю.
секретар судового засідання Малушка С.В.
справа №234/3029/21
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
28 травня 2021 року до Краматорського міського суду звернулася ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначила, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 03.01.2003 року ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі з 2014 року, особистих речей його у квартирі немає, останнє відоме місце мешкання відповідача АДРЕСА_2 . Відповідач не знявся з реєстраційного обліку з цієї адреси, хоча обіцяв це зробити.
Незважаючи на те, що ОСОБА_4 має квартиру у праві власності, але не може нею розпоряджатися на свій розсуд, не може отримати субсидію.
Згідно рішення Краматорського міського суду №2-о/234/119/14 ОСОБА_2 визнаний недієздатним та її призначено опікуном ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, позивачка вимушена звертатися до суду з цією заявою.
Позивачка просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_3 втратившим право користування житлом за вказаною адресою.
Ухвалою суду від 05.07.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 27.08.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повістками, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Відзив на позов також від відповідача не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, без участі сторін, так як про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 05.05.2014 року у справі №234/2628/14-ц (провадження №2-о/234/119/14) визнано недієздатним ОСОБА_2 та позивачку ОСОБА_1 призначено його опікуном.
ОСОБА_2 є власником квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину, витягом БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно та інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як убачається з акту про непроживання від 25.05.2021 року №01-26-39, складеного громадянами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та засвідченого головою комітету мікрорайону №1 Краматорської міської ради Доценко Л.І., у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований, але з 2014 року по теперішній час не мешкає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач, посилаючись на те, що відповідач з 2014 року не мешкає у квартирі, а його реєстрація перешкоджає власнику квартири розпоряджатися своїм майном та отримати субсидію, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач не мешкає у спірній квартирі з 2014 року без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.
Наданий позивачем на підтвердження обставин позову акт про непроживання від 25.05.2021 року №01-26-39 не є належним та достатнім доказом для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не підтверджує того факту, що відповідач не проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_3 без поважних причин.
Доводи позивача щодо перешкоджання відповідачем законному праву розпорядитися квартирою, а також оформити субсидію суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом.
Захист права власника у цій справі в частині несплати відповідачем комунальних послуг та неможливості оформити субсидію, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідача на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права можуть захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідача відповідних сум комунальних послуг, сплачених за нього.
Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ст.5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судових витрат, тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати з неї не стягуються та компенсуються за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 10, 12,78-81, 141, 258-259, 263-265, 266, 280-283, 289 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко