Справа № 454/1565/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1106/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» та ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивував тим, що він перебував у трудових відносинах з ВП Шахта «Степова» Державного підприємства "Львіввугілля" з 17 грудня 2018 року до 17 вересня 2019 року та був звільнений по стану здоров`я.

Після звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку належних йому сум заробітної плати, розмір якої на даний час складає 3239 грн. 16 коп. за серпень 2019року та за вересень 2019 року в сумі 3791 грн. 81 коп.

Вказані суми були йому виплачені 27 грудня 2019 року.

З урахуванням вищенаведеного, просив стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь гр. ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 31319 гривень 52 копійки .

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь гр. ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 10 000 ( десять тисяч) гривень.

Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь держави судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок.

Рішення суду оскаржили Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» та ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» зазначає, що судом порушено строки призначення підготовчого засідання та проведення і закриття підготовчого провадження в цілому.

Посилається на те, що позивач звільнений з шахти 17 вересня 2019 року за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку. Однак судом зазначено в оскаржуваному рішенні, що позивач звільнений по стану здоров`я, на противагу матеріалам, доказам, усним поясненням сторін.

Звертає увагу на те, що позивач звернувся в суд з даним позовом лише 27 травня 2020 року, тобто із значним пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зазначає, що стороною відповідача заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності, проте в оскаржуваному рішенні не наведено доводів щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача.

Посилається на те, що в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не здійснено його належний розрахунок, з урахуванням середньоденного заробітку позивача та часу затримки розрахунку.

Звертає увагу на те, що позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, однак суд дослідив незаявлені позовні вимоги, надав їм оцінку, що свідчить про неповне, не всебічне вивчення та дослідження матеріалів та обставин справи.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що він не просив у позовній заяві стягувати середній заробіток по день ухвалення рішення суду, а обмежив вимогу періодом з 17 вересня 2019 року по 26 грудня 2019 року.

Зазначає, що матеріалами і обставинами справи в жодний спосіб не підтверджується висновок суду про загальний борг підприємства по заробітній платі, як обставину, що має значення для застосування принципів справедливості і пропорційності при визначенні розміру відповідальності відповідача в порядку ст.ст. 116, 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні.

Звертає увагу на те, що він не звертався до суду з вимогою про виплату моральної шкоди, а тому висновки суду про таку є протиправними.

Зазначає, що він не зловживав своїми правами, діяв добросовісно і не заподіяв жодної шкоди відповідачу.

Просить змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Львіввугілля» в його користь 31319 грн. 52 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В судове засідання представник Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» не з`явився, однак подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки уповноважений представник у цій справі перебуває у відпустці по 08 листопада 2021 року у зв`язку із сімейними обставинами.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів вважає, що таке не підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання вимог своєї апеляційної скарги та на заперечення вимог апеляційної скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова», перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» залишенню без задоволення із наступних підстав.

Згідно витягу з трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з ВП Шахта «Степова» Державного підприємства "Львіввугілля" з 17 грудня 2018 року до 17 вересня 2019 року та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку.

З довідки ПАТ «Шахта «Степова» від 28 грудня 2019 року встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем складає 3239 грн. 16 коп. за серпень 2019 року та за вересень 2019 року в сумі 3791 грн. 81 коп.

Згідно листа ПАТ «Шахта «Степова» від ( без дати) встановлено, що залишок л/л за рахунок підприємства у сумі 558,64 грн. було виплачено 27 грудня 2019 року.

З довідки ПАТ «Шахта «Степова» від ( без дати) встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 441,12 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з порівняно недовготривалого періоду затримки виплат, невеликого розміру заборгованості по заробітній платі в порівнянні з іншими працівниками та з врахуванням загального боргу підприємства по заробітній платі та визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02 серпня 2019р. у справі №755/17855/16-ц.

З довідки ПАТ «Шахта «Степова» від ( без дати) встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 441,12 грн.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за період з 17 вересня 2019 року по 26 грудня 2019 року у розмірі 31 319 грн. 52 коп.

Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції до даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів встановила наступне: обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості - розмір заборгованості встановлено з довідки ПАТ «Шахта «Степова» від 28 грудня 2019 року; дії відповідача щодо її не виплати - при звільненні позивача із займаної посади, роботодавець не виплатив заробітну плату, взагалі не визнаючи позовні вимоги під час розгляду справи судом першої інстанції; позивач звернувся до суду з цим позовом в травні 2020 року.

Отже, колегією суддів не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення.

Після звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 .

При цьому, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 31 319, 52 грн. до 10000 грн., враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення.

При цьому слід зауважити, що позивач по справі, просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2019 року по 26 грудня 2019 року, в сумі 31 319, 52 грн., а не за весь період затримки до дня ухвалення рішення судом, що, на думку колегії суддів, свідчить про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку 31 319, 52 грн. за період з 17 вересня 2019 року по 26 грудня 2019 року відповідає принципу співмірності.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і збільшити його з 10000 грн. до 31 319, 52 грн., що буде відповідати засадами виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» про неналежність розрахунку, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що відповідачем не надано розрахунків на спростування розрахунку позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду за захистом порушеного права, колегія суддів також відхиляє з огляду на те, що колегія суддів такі відхиляє з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду у п.64 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18 зазначила, що згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Водночас Велика Палата Верховного Суду враховує, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають встановленим обставинам справи, а також висновкам щодо застосування ст.117 КЗпП України, викладених в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із його збільшенням з 10000 грн. до 31 319 грн. 52 коп. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2021 року змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» на користь ОСОБА_1 31 319 гривень 52 копійки середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.