КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року

м. Київ

справа № 754/11448/15-ц

провадження № 22-ц/824/6990/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у складі судді Грегуля О.В.

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сафір Ф.О. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень,просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 20 741,47 Євро, що станом на 08 липня 2016 року становить 570 183,01 грн за кредитним договором №К2U4AU01170538 від 12 липня 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 липня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №К2U4AU01170538, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 211,90 Євро на термін до 10 липня 2014 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у встановленому розмірі.

У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, станом на 08 липня 2016 року у останнього утворилася заборгованість у розмірі 29 546,82 Євро, яка складається з: 8 402,78 Євро - заборгованість за кредитом; 1 064,53 Євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 974,16 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 19 105,35 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Проте сума, яку просив стягнути банк становить 20 741,47 Євро і складається з: 8 402,78 Євро - заборгованість за кредитом; 1 064,53 Євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 974,16 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 10 300 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Зазначав, що вимога, пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, була залишена відповідачами без задоволення.

Повторним заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» 19 767,31 Євро заборгованості та 3 386,19 грн судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року повторне заочне рішення від 02 грудня 2019 року скасовано в частині вирішення вимог, заявлених до ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У частині вирішення вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторне заочне рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з повторним заочним рішенням, 22 березня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що повторне заочне рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що у судовому рішенні зазначена лише загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з солідарних боржників, проте не конкретизовано суму, яка стягується на погашення заборгованості по кредиту, заборгованості по процентам та не вказано, яка сума стягується на погашення пені.

Звертає увагу суду на те, що відсотки за користування кредитними коштами, а також пеня, нараховувалися позивачем і після 10 липня 2014 року, тобто після закінчення строку дії кредитування, визначеного кредитним договором від 12 липня 2007 року.

Стверджує, що стягнення з відповідачів пені, нарахованої за період з 26 серпня 2008 року по 27 травня 2015 року у грошовій валюті Євро, є порушенням вимог чинного законодавства України.

Вказує на пропущення банком строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені, який передбачено ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Наголошує на тому, що районним судом не враховано наявність підстав для припинення поруки, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Уважає, що вимоги позивача про стягнення з кожного з відповідачів повної суми заборгованості не відповідає суті солідарної відповідальності за зобов`язання, а також принципам справедливості, добросовісності і розумності.

Не погоджуючись із повторним заочним рішенням, 23 березня 2021 року відповідач ОСОБА_1 також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить повторне заочне рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього 499,68 Євро заборгованості по відсотках за користування кредитом та 10 300 Євро пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором скасувати; ухвалити в указаній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що повторне заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є таким, що прийняте без повного з`ясування обставин справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що у судовому рішенні не конкретизовано суми, які підлягають стягненню як заборгованість по кредиту, процентам та пені.

Уважає, що нараховані банком відсотки після 10 липня 2014 року є порушенням ст.ст. 1048, 1050 ЦК України.

Стверджує, що стягнення з апелянта пені у грошовій валюті Євро не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Звертає увагу колегії суддів на пропущення банком строку позовної давності для звернення до суду з вимогою щодо стягнення пені.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційні скарги, заперечень щодо змісту та вимог апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції не направив.

ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка визначена позивачем з урахуванням коштів, отриманих від реалізації автомобіля, що був предметом договору застави, а тому поклав на відповідачів солідарну відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань. У задоволенні вимог про стягнення комісії судом було відмовлено.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення комісії апелянтами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 12 липня 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі: 18 211,92 євро до 10 липня 2014 року, який мав бути погашений разом із процентами.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач має право за порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредиту і процентів, стягнути загальну заборгованість по кредиту, процентам, пені і комісії.

Між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 12 липня 2007 року, за умовами якого вона зобов`язалася нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність у разі невиконання ним кредитних зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що під час розгляду справи не заперечувалось ОСОБА_1 , а також поручителями.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).

У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не виконав належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання щодо погашення кредиту і процентів за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 08 липня 2016 року сума боргу, визначена позивачем за кредитним договором по зазначеним платежам, становить 20 741,47 євро.

Як зазначено вище, з метою забезпечення виконання боржником зобов`язань за договором банківського обслуговування, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 12 липня 2007 року укладено договір поруки за умовами якого вона зобов`язалася нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність у разі невиконання ним кредитних зобов`язань.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладені законодавчі приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 2523/1543/2012-ц.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

За умовами пункту 12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору.

Статтями 638, 639 ЦК України встановлено, що якщо сторони досягли домовленості і уклали договір, в якому передбачені певні зобов`язання, то вони мають виконуватись і вважатись такими, що момент домовленості настав.

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки у відповідності з договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно статей 615, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не припустима.

Таким чином, зазначивши у пункті 12 договору поруки, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, сторони погодили п`ятирічний строк чинності поруки, а не шестимісячний, як це передбачено у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Строк повного погашення кредиту в умовах кредитного договору було визначено 10 липня 2014 року, тоді як з даним позовом позивач звернувся до суду 10 серпня 2015 року.

Отже, звернення банка до суду з позовом відбулося у межах строку чинності поруки.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що позичальник допустив прострочення у платежах по поверненню кредиту та по сплаті відсотків, у зв`язку з чим банк мав намір стягнути з відповідачів солідарно станом на 27 травня 2015 року 24 365,44 Євро, з яких: 8 402,78 Євро - заборгованість за кредитом; 1 064,53 Євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 974,16 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 10 300 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Згідно частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (Правовий висновок Великої Палати у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

За умовами пункту 7.1 кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків у розмірі 0,59% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (7,08% річних) до дня належного повернення, який наданий до 10 липня 2014 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 10 липня 2014 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Згідно з умовами договору, сторони визначили дату остаточного повернення кредиту - 10 липня 2014 року, а відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Таким чином, кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 припинилися 10 липня 2014 року (припинення кредитування), також як і припинилося право банку нараховувати проценти та пеню за кредитним договором.

Вимоги про стягнення передбачених договором процентів та пені, нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме, після 10 липня 2014 року, задоволенню не підлягають.

Разом з тим, розрахунок кредитної заборгованості, з яким погодився місцевий суд, банком здійснено станом на 08 липня 2016 року, що не відповідає вимогам статей 1048, 1050 ЦК України.

Отже, періодом, за який має бути здійснено стягнення заборгованості є період з 12 липня 2007 року по 10 липня 2014 року.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, убачається, що 26 січня 2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було сплачено процентів 1 904,76 Євро, а тому з урахуванням сплачених грошових коштів та того, що станом на липень 2014 року розмір заборгованості за відсотками складав 2 683,65 Євро, стягненню підлягає 778,89 Євро (2 683,65 - 1 904,76).

Щодо заявленого позивачем розміру пені 10 300 Євро, колегія виходить з наступного.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Разом з тим, пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3,7.5 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видавався в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Таким чином, за обставин, коли у договорі кредиту сторонами передбачено сплату пені у гривневому еквіваленті, колегія судді доходить висновку про необхідність здійснення перерахунку пені, заявленої позивачем до стягнення у Євро, в національну валюту.

З огляду на зазначене, заборгованість за пенею станом на липень 2014 року, згідно розрахунку, долученого до уточненої позовної заяви, склала 1 916,87 Євро, що станом на день ухвалення судового рішення за офіційним курсом НБУ (33,4799) еквівалентно 64 176,62 грн.

Відповідачі, заперечуючи проти наданого банком розрахунку, свого не надали, також як і не навели обґрунтованих та підтверджених доказами доводів на його спростування.

Зважаючи на доведеність позивачем факту видачі, отримання та користування ОСОБА_1 кредитними коштами, чинність поруки, а також наявність у відповідача непогашеної заборгованості за період кредитування, визначений умовами договору, колегія уважає, що обґрунтованими є вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, яка складається з: основної суми боргу у розмірі 8 402,78 Євро, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 778,89 Євро, а також пені у сумі 64 176,62 грн за невиконання умов кредитного договору.

Вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після 10 липня 2014 року, задоволенню не підлягають, оскільки період нарахування виходить за межі строку кредитування.

З огляду на зазначене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених норм права не врахував, не встановив період кредитування, за який банк мав право стягнути заборгованість з боржника та поручителя, залишив поза увагою пункт 4.1 кредитного договору щодо валюти, в якій сплачується пеня, що призвело до неправильного розрахунку суми заборгованості та ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту, відсотками та пенею відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову частково.

Повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії та вимог відносно ОСОБА_3 не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не перевірялось.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 539,21 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 808,82 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Повторне заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в частині позовних вимог відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту, відсотками та пенею - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається з: основної суми боргу у розмірі 8 402,78 Євро, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 778,89 Євро, а також пені у сумі 64 176,62 грн за невиконання умов кредитного договору.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 1 348,03 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 1 348,03 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «25» травня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик