Провадження № 2/235/1895/21
Справа № 235/5993/21
РІШЕННЯ
8 листопада 2021 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря судового засідання Овчаренко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровської міської ради Донецької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування, -
В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , який по день смерті постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (в даний час нумерація будинку змінена на АДРЕСА_2 ). Після його смерті відкрилась спадщина на вказаний будинок. Його мати ОСОБА_3 з батьком не перебувала у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Крім нього першочергових спадкоємців після смерті батька немає. Під час свого життя батько не залишав заповіту. Після смерті батька він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як на той час був неповнолітнім, але є таким спадкоємцем, який фактично вступив у права спадкоємця, тому що до смерті та після смерті батька постійно проживав у вищевказаному будинку, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, розпоряджався речами звичайної домашньої обстановки. Усі документи на будинок перебувають у нього на руках. В даному будинку він зареєстрований з 01.11.1972 року по 14.12.2020 року, але фактично у цьому будинку без реєстрації проживав з 21.01.1970 року та продовжує проживати по цей час. В теперішній час у нього виникла необхідність в оформлені спадкових прав, у зв`язку з чим він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у зв`язку з тим, що ним не надано доказів, які б свідчили про факт прийняття спадщини з огляду на те, що на момент відкриття спадщини діяв Цивільний Кодекс України 1963 року, який втратив чинність прийняттям Цивільного Кодексу України у редакції Закону від 16.01.2003 року. Окрім того, при огляді наданих правовстановлюючих документів на будинок нотаріусом було виявлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 не зареєстрований в БТІ м. Покровська, а тому при необхідності вирішення питання щодо встановлення факту прийняття ним спадщини, яка залишилася після смерті батька в судовому порядку. Нотаріусом також було роз`яснено його право на визнання за ним права власності на вищевказаний спадковий будинок в судовому порядку.
На підставі вищезазначеного просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька, визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач та його представник - адвокат Ільющенко Ю.А. в судове засідання не з`явились, надали клопотання, в яких підтримали позовні вимоги, просили справу розглянути за їх відсутності.
Відповідач надав клопотання, в якому просив розглянути справу за відсутності його представника, справу вирішити на розсуд суду.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.
Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.
Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 17 серпня 1971 року міськ. ЗАГС м. Красноармійська Донецької області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач ОСОБА_1 є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а.с.11).
Постановою приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шевера О.С. від 3 серпня 2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ) після померлого ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини та неможливістю визначити склад спадкового майна (а.с.6).
Згідно копії довідки КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 01-12/2164 від 21.05.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_3 мати, з 15.02.1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 батько з 21.01.1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 з 01.11.1972 року по 14.12.2020 року (а.с.13).
Згідно копії довідки КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 01-12/2163 від 21.05.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 дійсно був зареєстрований з 01.11.1972 року по 14.12.2020 року ОСОБА_1 , але фактично проживав з 21.01.1970 року та продовжує проживати за вказаною адресою по теперішній час без реєстрації. Разом з ним проживав його батько ОСОБА_2 з 21.01.1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14).
Рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської Ради депутатів працюючих № 21 від 25.10.1961р. ОСОБА_2 було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 ) (а.с.26).

3 листопада 1961 року ОСОБА_2 було видано Акт про відвід земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 ) та укладено Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індівідуального жилого будинку (а.с.25, 28-29)

25 жовтня 1964 року відділом комунального господарства Виконкому Красноармійської міської Ради депутатів працюючих ОСОБА_2 було надано дозвіл на виконання робіт щодо будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ) (а.с.27).

Відповідно до копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 побудований до 5 серпня 1992 року, згідно постанови КМУ від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є самочинним і дозволу не потребує (а.с.19-23).

Згідно копії повідомлення КП «Бюро технічної інвентаризації» від 08.06.2021р. № 715/01-02, до 1 січня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_3 не зареєстрований (а.с.7).

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шевера О.С. від 31.08.2021р. № 640/01-16 заведена спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 відсутня. Заповіти від його імені не посвідчувалися (а.с.50).

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно до п.1 ст.549 ЦК України в редакції Закону від 1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління та володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст.86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

До 1988 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-137цс13 від 18.12.2013 року.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29.07.1959р. "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" (втратила чинність на підставі наступної Інструкції), Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до п. 42 якої для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Зазначене узгоджується з ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який наводить порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, та п.3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95.

В зазначеному ДБН АЗ. 1-3-94 та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 р. № 12/5-126, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

За п.3.1. зазначеного порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Таким чином, у разі реєстрації збудованого до 05.08.1992 року будинку, особою яка його збудувала, достатнім є подання технічного паспорту, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, а тому можливості його експлуатації.

Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об`єкт права власності на нерухоме майно.

Житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами було побудовано до 05.08.1992 року.

Таким чином, будівництво вищезазначеного житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР).

Від встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 , яка залишилась після смерті його батька, залежить виникнення у нього спадкових прав.

ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини та неможливістю визначити склад спадкового майна, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту законні права позивача шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.ст.524, 526, 527, 529, 549 ЦК України 1963 року, керуючись ст.ст. 13, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Покровської міської ради Донецької області (м. Покровськ Донецької області, площа Шибанкова,11, код ЄДРПОУ 04052933) про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Г.В. Назаренко