ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/104/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кондрат Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/21427/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2020 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 квітня 2019 у справі №607/5582/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 та скасовано постанову серії ЕАВ 945235 від 25 лютого 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 225 грн., згідно якої ОСОБА_3 , керуючи ТЗ «Mitsubishi Galant» д.н.з. НОМЕР_1 , нібито порушив вимогу дорожнього знаку 4.4. «Рух прямо або праворуч» ПДР, та здійснив рух ліворуч, чим порушив вимоги п.8.4. «Г» ПДР «Порушення вимог наказових знаків». Позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій працівників патрульної поліції, які полягали в умисному введенні його в оману щодо дійсного розташування дорожнього знаку, його безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та завдано значної моральної шкоди, що мало прояв у стражданнях, пов`язаних з необхідністю ініціювання судового позову до суб`єкта владних повноважень з метою скасування неправомірної постанови і доведення власної невинуватості, необхідності періодичного відвідування суду, що принизило його честь і гідність як пенсіонера МВС, інваліда 2 групи, учасника АТО.

Враховуючи наведене, просив про відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 100 000 грн., завданої неправомірними діями працівників поліції внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності та стягнення судових витрат в сумі 92 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга обгрунтована тими ж підставами, що і позовна заява.

Крім цього, апелянт зазначив, що судом при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права, які полягають у постановленні необгрунтованих та незаконних ухвал про відмову у відкритті провадження, залишення позовної заяви без руху, про відмову в задоволенні заяви про відвід.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Кондрат Л.Р. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

25 лютого 2019 року поліцейським УПП в Тернопільській області Колодницькою Р.В. винесено постанову серії ЕАВ №945235 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до якої ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Із змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 25 лютого 2019 року в 11 год. 33 хв. на перехресті вулиць Протасевича-Гайова в м.Тернополі ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Galant» державний номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимогу дорожнього знаку 4.4 «Рух прямо або праворуч» та здійснив рух ліворуч, чим порушив вимоги п. 8.4. «Г» ПДР «Порушення вимог наказових знаків».

Вказана постанова не набрала законної сили та була позивачем оскаржена до суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 квітня 2019 року, справа №607/5582/19, адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП задоволено, а постанову патрульного поліцейського серії ЕАВ №945235 від 25 лютого 2019 року скасовано та провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП закрито (а.с.7-11).

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди позивач посилався на те, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому була завдана моральна шкода, яка полягала у тому, що він був змушений витрачати час на відстоювання своїх прав у суді, доводити свою правоту, переніс глибокі моральні страждання, переживання та хвилювання. Фактично підставою позову є винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, яку в подальшому скасовано.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).

Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підставою позову є посилання на скасування судом постанови поліцейського у справі про адміністративне правопорушення, за якою не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а тому спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

З позовної заяви вбачається, що викладені у позові обставини ОСОБА_3 підтверджує наступними доказами: показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; копією рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі 607/5582/19 від 09 квітня 2019 року; копією посвідчення серії НОМЕР_2 ; копією пенсійного посвідчення; копіє довідки РНОКПП НОМЕР_3 ; копією паспорта; а також копією виписки медичної карти стаціонарного хворого №00964.

Із змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 квітня 2019 року у справі №607/5582/19, яким задоволено позов ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції та скасовано постанову серії ЕАВ №945235 від 25 лютого 2019 року, не вбачається умислу щодо введення позивача патрульними поліцейськими в оману, а підставою скасування постанови судом слугувало недоведення суб`єктом владних повноважень факту вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення достатніми доказами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 у адміністративному позові у справі №607/5582/19 про скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не ставив питання щодо протиправності дій працівників патрульної поліції.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази упередженого ставлення патрульного поліцейського до ОСОБА_3 , наявності злого умислу чи грубої недбалості, спрямованих на ухвалення завідомо незаконної постанови про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за подією 25 лютого 2019 року.

Крім того, ОСОБА_3 не долучено належні та допустимі докази, що підтверджують факт моральних та душевних страждань чи реабілітації, завдання шкоди діловій репутації із підстав, які зазначені у позові.

Сам лише факт хвилювання позивача в очікуванні рішення суду першої інстанції щодо розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що сам по собі факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки судові рішення, якими скасовані постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.122 КУпАП, безумовно не встановлюють доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Крім цього, посилання апелянтом на нібито допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які полягають у постановленні необгрунтованих та незаконних, на його думку, ухвал про відмову у відкритті провадження, залишення позовної заяви без руху, про відмову в задоволенні заяви про відвід жодним чином не впливають на законність та обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Колегія суддів зазначає, що хоча Тернопільським апеляційним судом 07 листопада 2019 року і було скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 11 вересня 2019 року про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції Тернопільської області, в подальшому провадження в справі було відкрито та справу розглянуто по суті.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 18 січня 2021 року.

Головуючий

Судді