Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 755/15457/14-ц

провадження № 61-6682св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого у правовідносинах є Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінвіч Фіш»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року у складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Головачова Я. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»

(далі - ПАТ «ВБР», банк) у червні 2014 року звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінвіч Фіш» (далі - ТОВ «Грінвіч Фіш») та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 829 885, 22 грн.

Банк обґрунтовував позовні вимоги тим, що 17 липня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ТОВ «Грінвіч Фіш» укладено кредитний договір № MKLNU3.143359.002, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти на умовах, визначених договором, а саме: кредит надається в сумі 700 000, 00 грн у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на основні засоби, термін користування кредитом - до 16 липня 2018 року; процентна ставка за користування кредитом - 23, 0 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 17 липня 2013 року ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № ZXR039523.143694.002, відповідно до умов якого іпотекодавцем в іпотеку банку передано таке майно: нежиле приміщення № 1031 (в літ. А) першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 92, 00 кв. м.

Також 17 липня 2013 року між згаданими сторонами укладено договір поруки № PX029031.143694.001, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором.

Позивач зазначив, що оскільки позичальник не в повному обсязі виконував взяті на себе зобов`язання, станом на 12 травня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 829 885, 22 грн, з яких: поточна заборгованість за сумою кредиту - 661 111, 00 грн, прострочена заборгованість за сумою кредиту - 38 889, 00 грн, поточна заборгованість за процентами - 17 491, 35 грн, прострочена заборгованість за процентами - 69 634, 14 грн, сума пені - 2 288, 66 грн, сума штрафу - 40 470, 71 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив, що договір поруки припинено разом з основним зобов`язанням 11 листопада 2015 року, що підтверджується довідкою № 8734, яка видана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Міхном Сергієм Семеновичем.

Відповідач наголосив, що за попередньою домовленістю з банком та на підставі прийнятого рішення кредитним комітетом банку сторони договору дійшли згоди про суму, яка підлягає погашенню за кредитним договором; визначена сума в повному обсязі внесена готівкою в касу банку, після чого відповідачу видана довідка про погашення боргу повністю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ «Грінвіч Фіш» та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором у розмірі 829 885, 22 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року закрито провадження в частині позовних вимог ПАТ «ВБР» до ТОВ «Грінвіч Фіш».

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року ТОВ «Грінвіч Фіш» залучено до участі у справі як третю особу.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» (далі - ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН») про заміну позивача у справі його правонаступником задоволено, допущено процесуальне правонаступництво позивача ПАТ «ВБР» на його правонаступника у спірних правовідносинах ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН».

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що, встановивши обставини, які свідчать про належне виконання поручителем ОСОБА_1 основного зобов`язання за договором кредиту шляхом сплати основної суми кредиту первісному кредиторові ПАТ «ВБР», наявні підстави вважати припиненими зобов`язання за договором поруки, укладеним з ПАТ «ВБР», та, як наслідок, відсутність зобов`язань цивільно-правового характеру перед новим кредитором ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН».

Апеляційний суд додатково зазначив, що критично ставиться до посилання заявника на те, що матеріали справи не містять документів на підтвердження внесення грошових коштів до каси банку відповідачем, у матеріалах справи наявні банківські виписки за рахунком та розрахунок заборгованості, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором, оскільки згідно з листом від 11 листопада 2015 року № 8734, підписаним уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Міхном С. С., кредит, отриманий ТОВ «Грінвіч Фіш» за кредитним договором від 17 липня 2013 року № MKLNU3.143359.002, повністю та достроково погашено ОСОБА_1 згідно з договором поруки.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» 19 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» заборгованість за договором кредиту у розмірі 829 885, 22 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник визначив, що:

- усупереч правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 916/259/16, суди не дослідили та не перевірили обґрунтованість висновку експерта від 19 лютого 2020 року, його узгодженість з іншими матеріалами справи; суди не врахували недовіру заявника, щодо експертного висновку;

- заборгованість (наявність чи її відсутність) визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у сукупності, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 401/9687/12;

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали правової оцінки показанням свідка ОСОБА_2 , який суду пояснив, що лист про повне дострокове погашення ОСОБА_1 заборгованості за договором поруки та лист про припинення обтяження він не підписував та печатку банку на таких листах не ставив;

- здійснюючи захист порушених прав позивача, який вважає, що таке порушення завдано внаслідок протиправних дій відповідача, потрібно звертати увагу й на те, що, здійснюючи захист прав однієї особи шляхом зобов`язання вчинення певних дій іншою особою, підлягає з`ясуванню, чи не будуть порушені права інших осіб, зокрема відповідача. Наведене зумовлено тим, що підлягає встановленню факт протиправності саме дій особи, до якої пред`явлено позов, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження

№ 61-4114св17);

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили тієї обставини, що відповідач не надав доказів на підтвердження внесення грошових коштів до каси банку в рахунок погашення заборгованості, при цьому суди не врахували належні докази на підтвердження наявності заборгованості за відповідачем, а саме первинні документи, а отже, не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у липні 2021 року направив до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Відповідач зазначив, що у наведених позивачем постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження

№ 61-4114св17), від 25 квітня 2018 року у справі № 401/9687/12 (провадження № 61-14084св18), від 08 травня 2018 року у справі № 916/259/16 не викладено правового висновку щодо застосування норми права, а правовідносини не є подібними.

Після проведення у справі судової експертизи позивач не заявляв клопотання про проведення повторної експертизи, не заперечував проти висновку експерта про те, що відбиток печатки на довідці, де міститься підпис від імені уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВБР» Міхна С. С., нанесений печаткою банку, вільні та експериментальні зразки відбитків якої надано для порівняльного дослідження. Позивач не довів незаконного заволодіння бланками та печаткою ПАТ «ВБР» або їх втрати, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 липня 2019 року у справі № 918/780/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 926/2308/19.

Відповідач вважає показання свідка уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВБР» Міхна С. С. недопустимими, недостовірними та недостатніми, оскільки цей свідок є зацікавленою особою у результаті вирішення справи.

На переконання відповідача, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про банки і банківську діяльність», які встановлюють вимоги для банків у їх поточній діяльності, а не для клієнтів банку.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН», а ухвалою від 22 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 17 липня 2013 року ПАТ «ВБР» та ТОВ «Грінвіч Фіш» уклали кредитний договір № MKLNU3.143359.002, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 700 000, 00 грн з терміном користування до 16 липня 2018 року, з процентною ставкою за користування кредитом 23, 00 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 17 липня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ «ВБР» уклали договір іпотеки № ZXR039523.143694.002, за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності таке нерухоме майно: нежиле приміщення № 1031 (в літ. А) першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 92, 00 кв. м.

Також 17 липня 2013 року ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 , ТОВ «Грінвіч Фіш» уклали договір поруки № PX029031.143694.001, відповідно до умов якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором від 17 липня 2013 року № MKLNU3.143359.002 та будь-якими додатковими угодами до нього.

На підставі постанови Правління Національного Банку України від 27 листопада 2014 року № 743 «Про віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалене рішення від 27 листопада 2014 року № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВБР». Відповідно до наказу від 28 листопада 2014 року № 1 до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації приступив ОСОБА_2 .

Відповідно до листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Міхна С. С. від 11 листопада 2015 року № 8734 ТОВ «Грінвіч Фіш» 17 липня 2013 року отримано кредит згідно з кредитним договором № MKLNU3.143359.002 строком до 16 липня 2018 року, який повністю достроково погашено ОСОБА_1 згідно з договором поруки від 17 липня 2013 року № PX029031.143694.001. Заборгованість відсутня.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення комплексної експертизи від 19 лютого 2020 року № 24334-24336/19-32/24337/19-33 встановлено, що:

- підпис від імені ОСОБА_2 в рядку: «Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації» у довідці від 11 листопада 2015 року № 8734 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів;

- підпис від імені ОСОБА_2 в рядку: «Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації» у довідці від 11 листопада 2015 року № 8734 виконаний ОСОБА_2 ;

- відбиток печатки на довідці від 11 листопада 2015 року № 8734, де міститься підпис від імені уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «ВБР» Міхна С. С., нанесений печаткою ПАТ «ВБР», вільні та експериментальні зразки відбитків якої надані для порівняльного дослідження.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Міхно С. С. надав свої пояснення в судовому засіданні та наголосив, що подана до суду довідка дійсно містить підпис, подібний до його особистого, та відбиток печатки банку, візуально схожий з оригіналом, однак сторона позивача має сумніви щодо достовірності цього документа за відсутності у банку офіційних документів, які б мали підтвердити внесення позичальником та/або поручителем грошових коштів до каси банку та/або в іншій спосіб.

Апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що матеріали справи не містять документів на підтвердження внесення грошових коштів до каси банку відповідачем, натомість у матеріалах справи наявні банківські виписки за рахунком та розрахунок заборгованості, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором, у зв`язку наявністю листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Міхна С. С. від 11 листопада 2015 року № 8734.

Також суди встановили, що 22 лютого 2019 року ПАТ «ВБР» та Товариство з обмеженою відповідальність «ЕЙПІЕС Україна» уклали договір № 145 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За цим договором та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку 31 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами), договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до Переліку договорів (додаток № 1), у зобов`язаннях за якими відступається право вимоги, міститься посилання на кредитний договір від 17 липня 2013 року № МКLNU3.143359.002, укладений між ПАТ «ВБР» та ТОВ «Грінвіч Фіш», та укладені на забезпечення зобов`язань за кредитним договором договір іпотеки від 17 липня 2013 року № ZXR039523.143694.002 між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 , договір поруки від 17 березня 2013 року № PX029031.143694.001, укладений між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 .

Учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙПІЕС Україна» 30 травня 2019 року прийнято рішення № 5 про зміну найменування товариства та визначення нового найменування, ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН», та затвердження статуту товариства в новій редакції.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проведено державну реєстрацію ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» ().

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно зі статтею 599 ЦПК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій вважали встановленим, що поручитель ОСОБА_1 виконав зобов`язання належним чином, заборгованість за кредитним договором відсутня, а тому у задоволенні позову потрібно відмовити.

Верховний Суд вважає такі висновки передчасними з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором, що заперечував відповідач у справі.

Тож саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя на користь банку, а відповідач має довести відсутність у нього такого обов`язку у зв`язку з відсутністю заборгованості, яка підлягає стягненню.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Зробивши висновок про недоведеність позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» Міхна С. С. від 11 листопада 2015 року № 8734, вважали встановленими обставини погашення поручителем заборгованості за кредитним договором.

У таких висновках суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правову позицію Верховного Суду щодо доказів, якими підтверджується наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором.

Так, у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) Верховний Суд зазначив, що «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цією статтею Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту».

У справі, яка переглядається, позивач надав до суду на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, зокрема, виписку за рахунком НОМЕР_1 станом на 11 листопада 2015 року (том 2, а. с. 219), звіт за рахунками кредитних угод станом на 12 листопада 2015 року (том 2, а. с. 220), виписку за особовим рахунком ТОВ «Грінвіч Фіш» за період з 17 липня 2013 року до 10 травня 2018 року (том 2, а. с. 221), виписку за особовим рахунком ТОВ «Грінвіч Фіш» за період з 17 липня 2013 року до 21 лютого 2019 року (том 3, а. с. 15-19), відповідно до яких станом на 11 листопада 2015 року (дата складання листа про відсутність заборгованості за кредитним договором) заборгованість у повному обсязі не погашена, проте суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки цим доказам, не навели мотиви їх відхилення.

Наведене свідчить про невиконання судами першої та апеляційної інстанцій вимог процесуального закону щодо оцінки судом доказів у справі. Верховний Суд у силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості усунути такі недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки не вправі досліджувати докази, надавати їм правову оцінку, а тому такі порушення є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки підтвердилася підстава касаційного оскарження судових рішень - незастосування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18).

Верховний Суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що у наведеній постанові відсутній правовий висновок Верховного Суду, а правовідносини не є подібними, оскільки правовий результат вирішення спору не свідчить про неподібність правовідносин. У справі № 161/16891/15-ц, як і у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, а підставою для відмови у задоволенні позову було власне недоведення наявності заборгованості та її розміру.

Також Верховний Суд врахував, що суди, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з підтвердженням висновком експерта, що лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на тимчасову адміністрацію у ПАТ «ВБР» Міхна С. С. від 11 листопада 2015 року № 8734 підписаний цією особою, а відбиток печатки відповідає відбитку печатки банку, повинні були з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження, повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17). Натомість у справі, яка переглядається, такої оцінки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не містять.

Визначаючи, чи є релевантним цей правовий висновок до спірних правовідносин, Верховний Суд врахував, що він викладений щодо застосування певних норм процесуального права, а не норм матеріального права, а тому може бути застосований у справі, яка переглядається. У визначенні подібності правовідносин під час застосування правових висновків щодо застосування норм процесуального права Верховний Суд врахував, що подібними мають бути насамперед цивільно-процесуальні відносини, які регулюються тими ж самими нормами права.

Щодо інших доводів касаційної скарги

Визначаючи, чи підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 401/9687/12 (провадження № 61-14084св18), Суд врахував, що у зазначеній справі висновок про те, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення, викладений за інших обставин, стосується висновку судово-економічної експертизи щодо визначення розміру заборгованості, натомість у справі, яка переглядається, проводили судову почеркознавчу експертизу.

Не підлягають застосуванню також висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 916/259/16. Оскільки у цій постанові суд касаційної інстанції не викладав правового висновку щодо застосування норми права, а лише встановив порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, що стало підставою для направлення справи на новий розгляд до цього ж суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оцінюючи зазначені доводи касаційної скарги та заперечення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий апеляційний розгляд. Як рішення суду першої інстанції, так і постанова апеляційного суду не містять висновків щодо дослідження оцінки усіх наявних доказів у справі, не наведено висновків щодо перевірки та оцінки експертного висновку, що дає підстави встановити порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які призвели до передчасних висновків про відмову у задоволенні позову ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН».

Водночас, ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд додатково врахував тривалий розгляд справи судами. Направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції також зумовлено застосуванням у цій справі принципу процесуальної економії, адже апеляційний суд наділений повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати зібрані у справі докази та надавати їм відповідну оцінку.

Підсумовуючи, Суд наголошує на тому, що мотиви, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) та від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц (провадження № 61-4114св17), підтвердилися, оскільки за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, про докази, якими підтверджується наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором, а також про оцінку висновку експерта.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1частини другої статті 389 ЦПК України, то наявні правові підстави для направлення справи на новий судовий розгляд у зв`язку з недослідженням доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко