КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/3283/18

номер провадження: 22-ц/824/12491/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Микитюка Михайла Степановича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, виданого за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.

Заява обґрунтована тим, що з 18 жовтня 2003 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2017 року. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказувала, що ОСОБА_1 передбачені законодавством зобов`язання по утриманню дітей не виконує, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

10 квітня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області видав судовий наказ, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави за подання заяви про видачу судового наказу у розмірі 176 грн 20 коп.

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Новаковський П.М. звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що при видачі судового наказу судом першої інстанції не було встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 із сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , а також його активної добровільної участі у вихованні та матеріальній підтримці дітей. Вказував, що судом не досліджено та не встановлено обставини щодо продовження спільного життя і ведення господарства ОСОБА_1 та його колишньої дружини ОСОБА_2 . Також зазначав, що ОСОБА_1 вільний час присвячує одноособовому вихованню важкохворої дочки ОСОБА_5 , постійно забезпечує відвідування нею школи, а також регулярне відвідування медичних закладів, що є життєво необхідним для неї. Вказував, що поза навчальним процесом дочка перебуває під постійним доглядом ОСОБА_1 , оскільки не може перебувати на одинці.

З урахуванням наведеного, представник ОСОБА_1 просив задовольнити заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами та скасувати судовий наказ Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 рокуу задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Новаковського П.М. про перегляд судового наказу Києво-Святошинського районного суду від 10 квітня 2018 року у зв`язку з нововиявленими обставинами - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Микитюк М.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинами справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано оцінки доведеності факту того, що станом на момент розгляду заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу, він, заявниця ОСОБА_2 та їх троє дітей спільно проживали та продовжують проживати в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено показами свідків при розгляді заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Вказує, що з матеріалів справи вбачається та доведено стороною боржника, що станом на день розгляду заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу та на день розгляду заяви ОСОБА_1 батьки проживали разом із своїми дітьми. Тому вважає, що у разі подання ОСОБА_2 правдивих відомостей про осіб, що є її співмешканцями, у суду не було б правових підстав для задоволення її заяви. Проте, суд першої інстанції, неправильно застосовуючи норми ст.183 СК України, дійшов висновку про те, що дані обставини не мали б для суду значення на час розгляду справи, і в будь-якому випадку судом би було прийняте аналогічне судове рішення.

Зазначає, що наведені боржником обставини є нововиявленими, оскільки існували станом на день видачі судового наказу і при його видачі суд керувався неправдивими відомостями, наданими ОСОБА_2 . У іншому випадку, отримавши належні відомості, суд не мав би правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 , оскільки норма ч.5 ст.183 СК України пов`язує право заявника на отримання аліментів із юридичним фактом спільного проживання разом із дітьми, а в даній ситуації обидва з батьків спільно проживають із дітьми.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Подольський В.О. зазначає, що в апеляційній скарзі не наведено аргументів, які б вказували на незаконність ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Також вказує, що 20 вересня 2021 року ОСОБА_2 уклала з адвокатським об`єднанням «Консулат» угоду про надання правової допомоги, відповідно до п.6 якої вона за надання правової допомоги адвоката до 30 вересня 2021 року має сплатити на рахунок адвокатського об`єднання «Консулат» гонорар у розмірі 3 000 грн 00 коп. Акт та звіт про надані юридичні послуги (правову допомогу) будуть надані нею до суду у порядку, встановленому п.2 ч.8 ст.141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції. Просить понесені ОСОБА_2 вказані вище витрати на правову допомогу стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими та не спростовують факти, покладені в основу судового наказу. Тобто, доводи заяви боржника про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами свідчать про його незгоду з судовим наказом, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають обставинам справи й вимогам закону.

Відповідно до положень ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 4); заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 5).

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу (ч.8 ст.170 ЦПК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (ч.4 ст.423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (ч.2 ст.423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 ч.2 ст.423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Указаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі №388/243/19, від 15 січня 2020 року у справі № 554/325/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №439/1155/18.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Указана норма закону кореспондується із ст.29 ЦК України, відповідно до якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, ОСОБА_2 зазначала, що рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2017 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 , від якого вони мають трьох неповнолітніх дітей. Вказувала, що ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, домовитись з ним про сплату аліментів не вдалося. До заяви ОСОБА_2 додала відповідні довідки про проживання дітей разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину і вказаний обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим.

Частиною 1 ст.181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Видаючи судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 на утримання трьох неповнолітніх дітей, суд першої інстанції керувався ст.ст. 161,163, 167-169 ЦПК України.

Обґрунтовуючи заяву про перегляд судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами, представник ОСОБА_1 - адвокат Новаковський П.М. посилався на те, що станом на день розгляду заяви ОСОБА_6 про видачу судового наказу та на день розгляду його заяви обидва з батьків проживали разом із дітьми, а тому, у разі подання ОСОБА_2 правдивих відомостей у суду не було б правових підстав для задоволення її заяви з огляду на положення ст.183 СК України. Тому вважав, що ці обставини є нововиявленими відповідно до п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, оскільки не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 , вони місце проживання дітей не визначали та домовленостей щодо способів виконання їх обов`язку утримувати дітей не досягли.

Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали на час видачі судового наказу та продовжують проживати разом із дітьми за однією адресою, за умов відсутності доказів надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дітей на час звернення ОСОБА_2 із заявою про видачу судового наказу, не є обставиною, яка б виключала задоволення заяви ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у заяві про перегляд судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 зазначає про неможливість влаштування на роботу на повний робочий день, у зв`язку з доглядом важкохворої дочки та забезпечення належного виконання судового наказу (а.с.31).

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 фактично погоджується із судовим наказом, проте, з його слів, позбавлений можливості його належного виконання, що вказує на відсутність нововиявлених обставин.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами, є правильними.

Таким чином ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинами справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення заяви, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Микитюка Михайла Степановича - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: