Номер справи 220/1787/19
Номер провадження № 2/220/88/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Сербіної І.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Шепель М.А.

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів в сумі 250491,25 грн., посилаючись на наступне.

22.09.2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 250 000 гривень, які він зобов`язувався повернути в строк не пізніше трьох днів з моменту отримання вимоги про повернення коштів. На підтвердження факту отримання вищевказаних коштів ОСОБА_1 написав власноручно відповідну розписку. 18.03.2019 року ним на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів в розмірі 250 000 грн., отриманих за договором позики. Відповідно до цієї вимоги відповідач мав повернути отримані кошти в строк не пізніше тридцяти днів з моменту отримання вимоги. Суму боргу було запропоновано повернути, в тому числі, шляхом направлення її поштовим переказом. Зазначена вимога була отримана ОСОБА_1 23.01.2019 року, однак до теперішнього часу борг відповідач так і не повернув, що змушує його звернутись до суду. Таким чином, оскільки вимога про повернення коштів відповідачем була отримана 23.03.2019 року, борг він мав повернути в строк не пізніше ніж 23.04.2019 р. Станом на 12.07.2019 р. позичальник має 81 день прострочення грошового зобов`язання, а тому просить стягнути з відповідача суму позики відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 250 491,25 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору в розмірі 2504,91 грн.

Заочним рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 24.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

24.02.2020 року ОСОБА_1 подано заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 03.12.2020 року заява ОСОБА_1 задоволена. Заочне рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 24.01.2020 року скасовано.

03.12.2020 року представником відповідача ОСОБА_1 подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, виклик позивача для надання пояснень, доручення до справи документів.

Ухвалою суду від 04.12.2020 року явка позивача ОСОБА_3 визнана обов`язковою, з метою проведення почеркознавчої експертизи зобов`язано позивача надати суду оригінал розписки, а відповідача - документи зі зразками його підпису.

13.04.2021 р. відповідач ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що боргова розписка була складена без фактичного отримання грошових коштів, з метою «забезпечення домовленостей» які виникли між сторонами з приводу вчинення дій адвокатом позивача щодо припинення у судовому порядку договорів оренди, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «ЮЖНОЄ», предметом яких є належні відповідачу земельні ділянки та продажу таких земельних ділянок позивачу ОСОБА_3 . Складена відповідачем розписка про отримання грошових коштів у розмірі 250 000,00 грн. фактично не фіксувала отримання ним грошових коштів як позики, а фіксувала розмір грошових коштів як вартості продажу земельних ділянок. Доказом наявності саме таких правовідносин вважає аудіозапис, на якому зафіксовано розмову осіб щодо фактичних взаємовідносин, що виникли між сторонами, і є прямою формою укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок з отриманням відповідачем попередньої оплати вартості земельних ділянок у розмірі 28 000 грн. Відтак, складена розписка є удаваним договором позики та складена як форма підтвердження укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки в момент встановленого законодавством мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, що є недійсним в силу нікчемності такого правочину. Просив визнати договір позики удаваним (недійсним) правочином.

Ухвалою суду від 13.04.2021 р. зустрічний позов прийнято до розгляду, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.07.2021 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 р. справу розподілено судді Якішиній О.М.

Ухвалою суду від 25.10.2021 року клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Шепель М.А. про призначення почеркознавчої експертизи залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 15.11.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка.

В судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_3 не з`явився, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

Третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_2 зустрічний позов підтримала. Пояснила, що була присутня при написанні чоловіком розписки, хоча не бачила і не чула, що саме він писав, оскільки знаходилась на деякій відстані від нього. Зазначила, що грошові кошти за борговою розпискою вони не отримували, а сама розписка була складена в якості забезпечення в подальшому укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка належить її чоловікові.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що була присутня при написанні її зятем ОСОБА_1 боргової розписки, однак передачі грошей не було.

Суд, вислухавши відповідача за первісним позовом, його представника, третю особу за зустрічним позовом, допитавши свідка, дослідивши надані докази, дійшов наступних висновків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно розписки від 22.09.2017 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 250 000 гривень, які зобов`язався повернути в строк не пізніше трьох днів з моменту отримання вимоги про повернення коштів (т.1 а.с. 6, 169).

18.03.2019 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів в розмірі 250 000 грн., отриманих за договором позики, в строк не пізніше тридцяти днів з моменту отримання вимоги. Суму боргу було запропоновано повернути, в тому числі, шляхом направлення її поштовим переказом (т.1 а.с. 7).

Зазначена вимога була отримана ОСОБА_1 23.03.2019 року, що підтверджується поштовим повідомленням (т.1 а.с. 8).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дата її отримання.

Згідно з неодноразово висловленими правовими позиціями Верховного Суду України за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У постанові від 08.07.2019 р. у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, факт передачі грошей позивачем та отримання їх відповідачем підтверджується відповідною розпискою від 22.09.2017 року.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки ОСОБА_1 як на підставу недійсності договору позики посилається на удаваність правочину, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, що відповідає положенням ч.2 ст. 1051 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_4 на підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що між ним та ОСОБА_3 фактично був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із формулювання статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, наведених в абзацах 1 і 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами намір сторін укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, виникнення за цим договором у сторін прав та обов`язків, що б підтверджувало удаваність договору позики з метою приховання договору купівлі-продажу.

Аудіозапис розмови, на який посилається ОСОБА_1 в якості доказу укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок з отриманням відповідачем попередньої оплати вартості земельних ділянок у розмірі 28 000 грн., та висновок експертизи № ЕД-19/105-21/2281-ВЗ від 26.03.2021 р. із з`ясуванням питання про те, які слова і фрази містяться на аудіозаписі (т.1 а.с. 209-216), суд також вважає недопустимими доказами, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Вирішуючи питання про допустимість доказів, наданих відповідачем у вигляді флеш-носія, на якому міститься нібито розмова третьої особи ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , суд зазначає, що відповідачем не доведено, що одним із співрозмовників є позивач, а суд не має процесуальної можливості встановити, дослідити і перевірити, хто і коли здійснював цей аудіозапис, голоси яких осіб на ньому зафіксовано, чи не вносилися до нього будь-які зміни.

Крім того, суд зауважує, що здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи.

Проте, відповідачем не надано суду доказів надання згоди позивача на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у нього законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов, і, як пояснила третя особа ОСОБА_2 , запис вона здійснювала без такої згоди.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що флеш-носій з аудіозаписом розмов, є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України, а отже, і висновок експертизи також є недопустимим доказом.

Заява ОСОБА_1 про вчинення злочину та витяг з ЄРДР (т.1 а.с. 155-160) не є належними доказами на підтвердження того, що гроші насправді не були ним одержані за договором позики від 22.09.2018 р., оскільки викладені в них факти не підтверджені вироком суду.

Інших доказів на підтвердження фактів, викладених у зустрічній позовній заяві, позивач ОСОБА_1 не надав. Тому, суд вважає, що обставини, викладені у зустрічному позові, не доведені належними та допустимими доказами, а позов задоволенню не підлягає.

Наявність боргового документу, його зміст свідчить про те, що «поза розумним сумнівом» грошові кошти передавалися, та відповідач ОСОБА_1 зобов`язався їх повернути.

Судом також встановлено, що до теперішнього часу ОСОБА_1 борг не повернув, що не оспорюється і самим відповідачем.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання його умов сторонами.

Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, грошові кошти підлягають стягненню з відповідача в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Оскільки вимога про повернення коштів відповідачем була отримана 23.03.2019 року, кінцевим терміном їх повернення є 23.04.2019 р. Станом на 12.07.2019 р. позичальник має 81 день прострочення грошового зобов`язання. Суд погоджується з розрахунком інфляційних втрат в розмірі 491,25 грн., наданим позивачем.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , а тому задовольняє їх в повному обсязі в межах заявлених вимог в сумі 250491,25 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України в зв`язку з задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати по оплаті судового збору в розмірі 2504,91 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 209, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 22.09.2017 року в розмірі 250000,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 491,25 грн., а всього 250491 (двісті п`ятдесят тисяч чотириста дев`яносто одну) грн. 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним витрати по оплату судового збору в розмірі 2504,91 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.11.2021 р.

Суддя О.М. Якішина

Позивач - ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2