Справа № 490/3701/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., головного державного виконавця Буділовської О.О., стягувача ОСОБА_1 , та її представниці - адвоката Прокопчук М.М., представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Семенова Ю.С., який одночасно є представником заінтересованої особи - ОСОБА_3 , заінтересованої особи ОСОБА_4 , який одночасно є представником заінтересованої особи - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засданні в місті Миколаєві справу №490/3701/18 за заявою головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про зміну способу і порядку виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010
ВСТАНОВИВ:
08.05.2018 року Головний державний виконавець Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з заявою, в якій просить змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі № ц2-157/2010, шляхом постановлення ухвали з резолютивною частиною такого змісту - усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 455 кв. м. шляхом зобов`язання ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заяви зазначено, що на виконанні Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС ГТУЮ) знаходиться виконавче провадження №20928344 з примусового виконання виконавчого листа №2-157/10, виданого 06 серпня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 455 кв.м. Боржником за виконавчим документом визначено ОСОБА_2 .
Вказаний виконавчий документ видано на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 та позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про усунення перешкод із зобов`язанням знести самочинно побудованої споруди та покладено обов`язок на ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м.
Між тим, протягом 2015-2016 років по АДРЕСА_1 проводились роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після якої фактично відбулась їх реконструкція. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об`єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано другий поверх, після чого введений в експлуатацію як житловий будинок і в подальшому відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому проваджені ОСОБА_3 .
Вказані обставини, на думку головного державного виконавця, ускладнюють виконання судового рішення, оскільки фактично замість об`єкта, який підлягає знесенню за рішенням суду, а саме: самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , на цій земельній ділянці знаходиться інше нерухоме майно, якій виділено іншу адресу, АДРЕСА_2 та яке належить на праві власності іншій особі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 08.05.2018 року справу розподілено судді Гуденко О.А.
Ухвалою суду від 10.05.2018 року відведено суддю Гуденко О.А.
За розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.05.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і головуючим суддею по справі визначено суддю Черенкову Н.П.
Ухвалою від 24.05.2018 року відведено суддю Черенкову Н.П.
04.06.2018 року за розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і головуючим суддею по справі визначено Подзігун Г.В.
05.06.2018 року на виконання ухвали Верховного суду від 25.05.2018 року матеріали цивільної справи №2-157/10 було направлено до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду України.
28.01.2019 року після повернення з Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду України, справу було передано судді Подзігун Г.В. для розгляду.
06.03.2019 року, ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва була задоволена заява Головного державного виконавця Буділовського О.О. та змінено спосіб і порядок виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі № ц2-157/2010, шляхом зобов`язання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 .
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2019 року Ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 березня 2019 року - скасована, а справа направолена до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 19.06.2019 року справу розподілено судді Чулупу О.С.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи ОСОБА_3 .
За розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.02.2021 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 року справу розподілено судді Саламатіну О.В.
В судовому засіданні головний державний виконавець Буділовська О.О., стягувач - ОСОБА_1 та її представниця - ОСОБА_6 , заяву про зміну способу виконання рішення підтримали та просили змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010 та зобов`язати ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 , оскільки на сьогоднішній день рішення суду досі не виконано та не може бути виконано у спосіб і в порядку, які встановлені вказаним рішенням.
Зазначили, що по АДРЕСА_1 проводились роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після якої фактично відбулась його реконструкція і добудовано другий поверх. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об`єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано 2-й поверх, після чого він був введений в експлуатацію як житловий будинок і відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні, а тому, для повного виконання рішення, необхідно знести об`єкт нерухомого майна, який підлягав знесенню за рішенням суду однак був реконструйований в житловий будинок (реконструйований об`єкт нерухомого майна), належний, на даний час, на праві власності ОСОБА_3 .
Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвокат Семенов Ю.С., та ОСОБА_4 , який одночасно є представником ОСОБА_3 , просили заяву про зміну способу виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010, залишити без задоволення. Вказали, що рішення суду виконане повністю, а стягувачка сама перешкоджала його виконаню не даючи зносити стіну, яку хотіла використовувати як огорожу. Вказали що житловий будинок АДРЕСА_2 , було збудовано на тому ж місці та лише після повного знесення будівель по АДРЕСА_1 . Крім того, житловий будинок, який просить знести заявник, належить на праві власності особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні та не була стороною по справі, а правовстановлювальний документу на новостворений об`єкт (вищезазначений житловий будинок), у встановленому законом порядку, не скасованого. За такого, просили суд відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.
Боржник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, 13.10.2021 року надав до суду заяву в якій зазначив що не є заінтересованою особою у цій справ, оскільки предмет спору йому не належить, він продав свою земельну ділянку. Крім того за станом здоров`я не може з`явитися до суду.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, 25.03.2008 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в якому просила знести самочинне будівництво, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок відповідачів та стягнути з них моральну шкоду.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про усунення перешкод із зобов`язанням знести самочинно побудованої споруди та покладено обов`язок на ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м.
06.08.2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано відповідний виконавчий лист №ц2-157-10. Постановою державного виконавця Амонс Наталії Олександрівни від 10.08.2010 року відкрито виконавче провадження №20928344 з виконання вищевказаного виконавчого листа.
04.03.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про знесення самочинно побудованих відповідачами об`єктів нерухомого майна не за рахунок боржників, а в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2011 року у задоволення вищевказаної заяви було відмовлено.
14.07.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про роз`яснення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року, а саме зазначивши, які саме об`єкти підлягають зносу, яким чином необхідно усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 та чи можливо організувати примусове виконання рішення відповідно до Закону з огляду на вислів «за власний рахунок», адже витрати пов`язані з примусовим виконанням покладаються на боржника.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2011 року у задоволенні вищевказаного подання було відмовлено.
27.09.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про роз`яснення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року, визначивши чи можливо виконувати зазначене рішення суду не «за власний рахунок боржника», а шляхом організації такого виконання державним виконавцем відповідно до повноважень наданих йому законом.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.11.2011 року у роз`ясненні рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року в частині способу виконання рішення суду було відмовлено.
09.04.2012 року ОСОБА_5 . Та ОСОБА_2 подали до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву, в якій просили відстрочити виконання рішення до 01.09.2012 року.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.07.2012 року вищевказану заяву було залишено без розгляду.
20.02.2012 року ОСОБА_5 . Та ОСОБА_2 подали до Центрального районного суду м. Миколаєва скаргу, в якій просили визнати дії Заводського ВДВС ММУЮ незаконними та скасування постанови про здійснення примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа №2-157/10 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.07.2012 року вищевказану скаргу було залишено без розгляду.
11.12.2013 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання виконавчих листів по справі до моменту надходження на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Заводського ВДВС ММУЮ коштів в якості авансування на організацію та проведення виконавчих дій за виконавчими документами.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.02.2014 року у задоволенні вищевказаної заяви було відмовлено.
15.01.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із скаргою, в якій просила суд визнати дії державного виконавця щодо складання акту від 25.12.2015 року та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 неправомірними та скасувати вказані постанови.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва 29.03.2016 року скаргу було задоволено частково та скасовано постанову головного державного виконавця Заводського відділу ДВС ММУЮ ОСОБА_1 від 29.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження №20928344.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18.05.2016 року вищезазначену ухвалу Центрального районного суду м. Миколаїв в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Заводського ВДВС Буділовської О.О., щодо складання акту від 25.12.2015 року та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 було скасовано та винесено в цій частині нову ухвалу, якою дії головного державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ Буділовської О.О. щодо складання акту від 25.12.2015 року про встановлення факту знесення об`єкту нерухомого майна, зазначеного у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року. та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 визнано неправомірними.
01.06.2016 року постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції відновлено провадження №20928344 з виконання виконавчого листа №ц2-157/10 виданого 06.08.2010 року.
29.06.2016 року державним виконавцем, з метою перевірки виконання рішення суду здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що будь-які нежитлові приміщення за вказаною адресою відсутні, проте знаходиться будівля, яка згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 25.02.2016 року, є житловим будинком АДРЕСА_2 , право власності на який та на земельну ділянку за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_3 , про що складено відповідний акт державного виконавця.
02.07.2016 року державний виконавець на підставі ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, а саме: встановити спосіб і порядок виконання рішення, ухваливши - усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 455кв.м. шляхом зобов`язання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.09.2016 року в задоволені заяви державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду відмовлено. Постановляючи вказану ухвалу суд виходив з того, що задоволення заяви про заміну способу і порядку виконання рішення суду щодо зобов`язання боржників знести нежитлові споруди авто майстерні на зобов`язання знести житловий будинок іншої конфігурації, який належить на праві власності особі, яка не є стороною виконавчого провадження та не була стороною по справі за наявності не скасованого правовстановлювального документу на новостворений об`єкт - фактично змінює рішення суду по суті та способу захисту, передбаченого ст. 16 ЦК України. Тобто спосіб виконання рішення суду про заміну на який заявлено подання, не відповідає способу захисту порушеного права, який був предметом розгляду у цивільній справ, а фактично змінює рішення суду по суті.
02.09.2016 року державним виконавцем до Центрального районного суду м. Миколаєва внесено подання про заміну сторони виконавчого провадження з боржника ОСОБА_2 на ОСОБА_3 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.10.2016 в задоволені подання відмовлено, виходячи з того, що до спірних правовідносин питання щодо правонаступності застосовані бути не можуть, оскільки у ОСОБА_3 виникло право власності на новостворений житловий будинок. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно зіст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття прав власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створенні майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна експлуатації. право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином до ОСОБА_3 перейшло право власності на житловий об`єкт нерухомого майна, який було створено ОСОБА_2 . При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, суд прийшов до переконання, що право власності набуто ОСОБА_2 правомірно, у зв`язку з тим, що вона як власник розпорядилася майном на власний розсуд. В той же час, рішенням суду від 25.02.2010 року ОСОБА_2 було зобов`язано за свій рахунок знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під авто майстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 . Таким чином суд дійшов висновку, що рішенням суду на ОСОБА_2 було покладено один комплекс обов`язків щодо усунення перешкод шляхом знесення самочинних нежитлових споруд. При цьому, з моменту набуття права власності на житловий будинок на тій самій земельній ділянці, у ОСОБА_2 виник інший комплекс прав та обов`язків як власника правомірно набутого житлового будинку. При цьому за Договором дарування до ОСОБА_3 перейшли не обов`язки знесення самочинних нежитлових споруд, а права та обов`язки власника новоствореного житлового будинку, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах відсутнє правонаступництво.
29.11.2016 року ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою, в якій просила вищевказану ухвалу суду скасувати і постановити ухвалу, відмовивши в задоволенні подання з інших правових підстав, а саме: у зв`язку з відсутністю факту вибуття сторони виконавчого провадження та правонаступництва.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01.12.2016 року по справі №490/8795/16-ц ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.10.2016 року залишено без змін.
29.11.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
За результатами розгляду заяви, 29.03.2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню, залишено без задоволення. 19.05.2017 року апеляційним судом Миколаївської області вищевказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
24.05.2017 року державним виконавцем складено акт про те, що по АДРЕСА_1 будь-які нежитлові споруди відсутні, а знаходиться будівля, яка згідно технічного паспорту виготовленого станом на 03.02.2016 року є житловим будинком АДРЕСА_2 , право власності на який та на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_3 згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11.03.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №121.
06.06.2017 року, у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із відсутністю об`єкта нерухомого майна, який необхідно знести.
Ухвалою від 17.11.2017 року Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на неправомірні дії головного державного виконавця м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області та скасування акту про виконання рішення суду та постанови від 06.06.2017 року про закінчення виконавчого провадження № 20928344. Підставою для відмови в задоволенні скарги суд вважав, що дійсно об`єкт, про знесення якого зазначено у рішенні суду, яке підлягає примусовому виконанню, фактично не існує на день винесення оскаржуваної постанови, що унеможливлює його примусове знесення. Як і відсутні підстави для заміни сторони виконавчого провадження та зміни способу та порядку виконання рішення суду.
Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 02.02.2018 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2017 року скасовано та постановлено нову постанову. Скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Буділовської О.О. від 06.06.2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року. Зобов`язано державного виконавця в провадженні якого знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №ц2-157/2010 продовжити виконавчі дії з виконавчого листа №ц2-157/2010. Підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної постанови суд вважав, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а виконання рішення суду яке полягало у знесені самочинно побудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової одно- та двоповерхової споруди та звільнення самовільно зайнятої під нею земельною ділянки площею 35 кв.м. фактично не відбулося в повному обсязі, оскільки внаслідок проведеної реконструкції на місці де знаходилась одноповерхова нежитлова будівля на даний час знаходиться об`єкт нерухомого майна, який значиться як житловий будинок.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.09.2018 року вищевказану постанову апеляційного суду Миколаївської області залишено без змін.
13.02.2018 року державним виконавцем у відповідності до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 20928344.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Частинами 1-3 статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами Закону України «Про виконавче провадження», обов`язок примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили покладається, зокрема, на державних виконавців в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.
Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
Відповідно до ч. 3. ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.
Судом встановлено, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 велося з порушеннями (а саме, не на звільненій від самочинної будівлі земельній ділянці, згідно рішенню судів справа №22-ц-2350/10р від 27.10.10 та справа №ц/2-157/10 від 25.02.10, а на напівзруйнованих залишках стін і фундаментів), вказана інформація зазначена в листі начальника управління головного архітектора міста В.В. Мальченко вих.№18-299 від 25.08.2015 року.
Так, не знесення боржниками частково двох стін будівлі самочинно побудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової одноповерхової споруди, пристосованої під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , підтверджується дослідженими судом матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, незнесені залишки (частини) стін були використані при будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та конструкційно складають його частину.
Таким чином, боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц/2-157/10 не виконано.
При цьому, як вбачається з заяви від 08.05.2018 року про зміну способу виконання рішення суду, Головний державний виконавець Буділовський О.О. просить змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі № ц2-157/2010, шляхом зобов`язання ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 .
Натомість, житловий будинок АДРЕСА_2 , є новоствореним майном та належав ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується даними технічного паспорту, виданого 05.02.2016 року ТОВ «Бюро Генерального планування»; декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управлінням ДАБІ у Миколаївській області 17.02.2016 року; свідоцтвом про право власності, виданого реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції 29.04.2015 року.
11.03.2016 року ОСОБА_2 за договором дарування передала безоплатно у власність своєму сину ОСОБА_3 зазначений житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами разом з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0224 га.
Тобто, фактично державний виконавець просить зобов`язати боржників вчинити дії щодо майна, яке не було предметом спору, створене вже після ухвалення рішення Центральним районним судом міста Миколаєва по справі №ц2-157/2010 та яке належить особі, яка не була учасником справи ОСОБА_3 .
Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
При цьому, головний державний виконавець, звернувшись до суду з заявою про зміну способу виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010, не вжив заходів щодо встановлення розміру частки, та конкретного місця знаходження в новозбудованому житловому будинку АДРЕСА_2 , окремих елементів будівлі, яка була розташована по АДРЕСА_1 та підлягала знесенню на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010.
Головним державним виконавцем не з`ясовано, яку саме частину житлового будинку АДРЕСА_2 конструкційно складають частини самочинно побудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової одноповерхової споруди, пристосованої під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 та чи можливо, для повного виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва №ц/2-157/10 від 25.02.10, демонтувати (замінити) окремі частини двох стін, або інших частин, без шкоди для всього будинку або за необхідності з переплануванням будинку (без його знесення), тобто, не доведено співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, про застосування яких просить заявник, як це передбачено статтею 2 Закону України Про виконавче провадження.
Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення заяви Головного державного виконавця Буділовського О.О. від 08.05.2018 року та зміну способу виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі № ц2-157/2010, саме в той в той спосіб, який просить заявник, а саме - шляхом зобов`язання ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 , оскільки це буде фактичним вирішенням спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо майна - житлового будинку АДРЕСА_2 , який хоча і містить певні окремі елементи будівлі самочинно побудованого об`єкту нерухомого майна - нежитлової одноповерхової споруди, пристосованої під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , яка підлягала знесенню, але сам не був предметом спору в справі №ц2-157/2010, та державним виконавцем не з`ясовано можливості виконання судового рішення іншим чином, а не шляхом знесення всього будинку.
Крім того, суд звертає увагу на відсутність у Головного державного виконавця Буділовського О.О. права на звернення до суду з вказаною заявою.
Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Таким чином, виконавець може звернутися з заявою про встановлення чи зміну способу або порядку виконання рішення лише у випадках, встановлених законом
Частиною 3 статті 33 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Частинами першою та другою статті 7 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень встановлено, що державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, у разі якщо виконанню підлягають рішення суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа.
Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи відповідних заяв сторін - стягувача та (або) боржників до державного виконавця про звернення останнього з заявою про зміну порядку виконання Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі № ц2-157/2010, та що виконанню підлягає рішення суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржниками за яким є фізичні особи, а не державний орган, державне підприємство, юридична особа, тому в даному випадку, державний виконавець не уповноважений за власною ініцативою звертатися з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, за такого суд вважає, що вказана заява подана Головним державним виконавцем Буділовським О.О. поза межами його повноважень.
Враховуючи наведене вище, керуючись статтями 258-261, 435 ЦПК України, -
У задоволенні заяви головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про зміну способу і порядку виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010 відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя О.В. Саламатін