Провадження № 2/344/3560/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Польської М.В.

секретаря Стефанець Г.Я.

за участі представника позивача Марчук М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Марчук М.І., до ОСОБА_2 про встановлення окремого факту, визнання майна особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, інтереси якої представляє адвокат, звернулася в вересні 2020р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення окремого факту, а саме що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_1 під час фактичного припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 і не є спільною власністю подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.05.2021р. (головуючий суддя Шамотайло О.В.) позов залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02.08.2021р. ухвалу від 19.05.2021р. скасовано та направлено до суду для продовження розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу дану цивільну справу передано іншому складу суду.

20.09.2021р. позивач збільшила позовні вимоги та просила також визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.05.1984р. сторони зареєстрували шлюб, однак з початку 1994 року відповідач проживав з іншою жінкою, і рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.12.1994 року, яке набрало законної сили 03.01.1995р., шлюб було розірвано, подано до органу РАЦСу для реєстрації розірвання шлюбу 02.11.1995р.. Після розірвання шлюбу, позивач переїхала до м.Івано-Франківська, де її батько разом з сестрою придбали 17.01.1995р. для неї квартиру АДРЕСА_1 , не будучи обізнаними що рішення суду не зареєстроване органом РАЦСу. Має намір на відчуження квартири і нотаріус повідомив про необхідність згоди іншого подружжя, однак з відповідачем не спілкується більше 25-ти років.

Представник позивача позовні вимоги із збільшенням підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві.

Відповідач в судові засідання викликався неодноразово, в судові засідання не з`явився, як пояснила представник позивача він багато років проживає за кордоном (в Канаді).

Заслухавши пояснення сторони позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.05.1984р. сторони зареєстрували шлюб, що встановлено рішенням суду. Так, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.12.1994 року, яке набрало законної сили 03.01.1995р., за позовом ОСОБА_2 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, в рішенні зазначено, що сторони разом проживали з перервами до жовтня 1994 року (а.с.6).

З матеріалів заяви вбачається, що встановлення факту, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_1 під час фактичного припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 , позивачу потрібно для подальшого розпорядження нерухомим майном, яке вона як наслідок просить визнати її особистою власністю.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством непередбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як доводила представник позивача, після розірвання шлюбу, вона у 1994 році переїхала до м.Івано-Франківська, де її батько разом з сестрою придбали для неї квартиру АДРЕСА_1 , не будучи обізнаними, що рішення суду не зареєстроване органом РАЦСу, а таке рішення вона подала для реєстрації розірвання шлюбу тільки 02.11.1995р. (а.с.19).

Такі факти підтвердили допитані судом свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З врахуванням того, що рішенням від 23.12.1994р. в іншій цивільній справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом проживали з перервами до жовтня 1994 року, що й стало підставою подачі позову ОСОБА_2 (а за отриманими поясненнями з`ясовано у представника позивача та свідків і те, що саме ОСОБА_2 створив іншу сім`ю що і було підставою ініціювання ним припинення шлюбних відносин з дружиною), то вимога в частині встановлення факту, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 під час припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 за рішенням суду, яке зареєстроване пізніше, є обгрунтована та підлягає до задоволення.

Згідно договору купівлі-продажу від 17.01.1995р. ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвавши в органах БТІ право власності 19.01.1995р., із занесенням в Державний реєстр речових прав 23.02.2015р. (а.с.8-10, 17).

Представник позивача в позові також зазначила, що захист прав підлягає в судовому порядку, так як ОСОБА_1 має намір на відчуження квартири і нотаріус повідомив при подачі продавцем пакету документів про необхідність також згоди іншого подружжя в зв`язку з реєстрацією факту розірвання шлюбу несвоєчасно, однак з відповідачем не спілкується більше 25-ти років, а квартира не є спільною власністю колишнього подружжя, придбана за кошти особисті її та її родини.

За вимогами ст.22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Аналогічно, відповідно ст. 60 СК України чинного на час розгляду справи та звернення позивача до суду за захистом своїх прав, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Водночас, за ч.1,6 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в т.ч.майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Отже, враховуючи, що судом встановлено факт, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 під час фактичного припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 , то як наслідок вимога про визнання за ОСОБА_1 право особистої власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 також підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати позивач залишила за собою.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю ст. 57 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273, 315 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити.

Встановити факт, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_1 під час фактичного припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 і не є спільною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.11.2021р.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА