Дата документу 12.10.2021 Справа № 310/6446/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/6446/20 Головуючий у 1 інстанції: Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/2691/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ілющенкова Сергія Олександровича, про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ілющенкова С.О., про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що був власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

20 березня 2007 року між ним та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» в особі Бердянського відділення Запорізької обласної філії було укладено договір кредиту № 07/П/10-К, за умовами якого, позивачу були надані грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання в сумі 59400 доларів США на поточні потреби, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 19 березня 2017 року, а також іпотечний договір №07/П/10?І, зі строком основного зобов`язання - до 19 березня 2017 року. Сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2011 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволений частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року в розмірі 606134,83 грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі іпотечного договору №07/П/10-І від 20 березня 2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , а саме на трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року та угоди про внесення змін до зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2005 року, шляхом продажу нерухомого майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації визначеною на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2011 року по вказаній справі в частині задоволених вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було змінено та звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору №07/П/10-І від 20 березня 2007 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , а саме: на трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року та угоди про внесення змін до зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2005 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року в розмірі 591932,29 грн. та встановлений спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. В іншій частині рішення було залишено без змін.

За вищевказаним рішенням суду відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Проте, 26 травня 2018 року ОСОБА_1 отримав повідомлення АТ «Альфа-Банк» від 07 травня 2018 року за № 1150, відповідно до якого банк має право вимоги заборгованості по кредитному договору № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року та вимагає сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на дату розрахунку 15 березня 2018 року становив 117009,48 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складав - 3043882,04 грн.

Банк повідомив, що у випадку задоволення вимог іпотекодержетеля в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позивачу буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим позивач буде зобов`язаний сплатити 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором.

Позивач вважав такі дії незаконними, у зв`язку з чим, 25 червня 2018 року звернувся з позовом до суду про заборону у вчиненні цих дій, припинення дій щодо переоформлення предмета іпотеки на банк. Одночасно, позивач подав заяву про забезпечення позову.

Але, ухвалою суду від 26 червня 2018 року та від 11 липня 2018 року в задоволенні заяв про забезпечення позову було відмовлено і відповідач, достеменно знаючи про наявність цього позову та спору, 28 листопада 2018 року зареєстрував за собою право власності на трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Вказані дії ОСОБА_1 вважає незаконними, протиправними та такими, що порушують його права.

Після відмови у задоволенні заяв про забезпечення позову та переоформлення права власності на предмет іпотеки на банк, обраний спосіб захисту втратив будь-який сенс та позов був залишений без розгляду ухвалою суду від 22 листопада 2018 року, яка набрала чинності 06 грудня 2018 року.

Крім іншого, позивач також посилався на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, та наявність заборони н відчуження майна, на підставі постанов про арешт майна боржника у виконавчому провадженні.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень індексний № 44336964 від 30 листопада 2018 року про реєстрацію права власності та державну реєстрацію права власності від 28 листопада 2018 року за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний № 44336964 від 30 листопада 2018 року про реєстрацію права власності та державну реєстрацію права власності від 28 листопада 2018 року (номер запису про право власності 29189432 за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 та припинено право власності за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн. Стягнуто з державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ілющенкова С.О. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банком і державним реєстратором не було дотримано вимог договору іпотеки та норм чинного законодавства України при зверненні стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності, а саме ст.37 ЗУ «Про іпотеку», п.4.6.1 договору іпотеки від 20 березня 2007 року, ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, суд першої інстанції встановив, що згідно до п.4.5 Іпотечного договору №07/П/10-1, який є договором забезпечення кредитного договору №07/П/10-К від 20 березня 2007 року встановлено, що кредитодавець має право тільки на один з встановлених договором способів захисту своїх майнових прав. Банком такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки вже був обраний, натомість застосування декількох способів звернення стягнення на предмет іпотеки є противоправним, тим більш, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки перебуває на виконанні у відділі ДВС. Так, 24 жовтня 2011 року банк скористався таким своїм правом, вибравши, згідно пункту 4.6.1 іпотечного договору №07/П/10-К від 20 березня 2007 року спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом отримання судового рішення, а суд прийняв відповідне рішення та встановив спосіб звернення стягнення на предметі іпотеки у справі, яка розглянута Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за № 2-263/11.

Посилання АТ «Альфа-Банк» в частині того, що банк, як іпотекодержатель, мав право в позасудовому порядку прийняти предмет іпотеки у свою власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, оскільки такий договір був укладений сторонами до набрання рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили, судом першої інстанції також не прийнято, оскільки із аналізу ст.35 ЗУ «Про іпотеку» і п. 4.2 договору іпотеки слідує, що позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки може застосовуватися тільки до початку звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Банк знав про ухвалене на його користь судове рішення від 24 жовтня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили.

Судом першої інстанції також встановлено, що надсилаючи боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, банк зазначив в ній відомості про прострочену заборгованість по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом станом на 15 березня 2018 року в сумі 117009,48 доларів США, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність). Проте, всупереч умовам договору іпотеки, у вимозі не було зазначено ціну, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя Неповідомлення боржника про ціну, за якою майно набувається у власність, позбавляє його можливості оспорити її у разі незгоди, позабавляє боржника, гарантій, встановлених ст.37 Закону України «Про іпотеку», а також підтвердження того, в якій частині борг вважається погашеним, адже звернення стягнення на майно не припиняє кредитних відносин і не позбавляє кредитора права подальшого стягнення. Отже, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме п.4.7.1 і ст.37 ЗУ «Про іпотеку».

Крім наведеного, судом першої інстанції також встановлено недотримання державним реєстратором вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиті в іноземній валюті». Так, квартира АДРЕСА_1 підпадає під дію цього Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа становить 63,6 кв.м., квартира є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просять рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року скасувати, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначає, що посилаючись про те, що банк вже скористався своїм правом, обравши, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом отримання судового рішення, а намагання скористатися ще одним способом звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, суд першої інстанції залишив поза увагою позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2019 року по справі № 310/11024/15-ц, та висновки Верховного Суду, наведені у постанові № 712/15975/17від 18 грудня 2019 року. Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. А Верховним Судом зазначено, що сама по собі наявність відкритого виконавчого провадження і невиконаного рішення суду не позбавляє права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений договором про іпотеку. Станом на дату подання позову рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 20 червня 2011 року не виконано боржниками як в судовому, так і в позасудовому порядку.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідачі не мали права здійснювати переоформлення права власності на предмет іпотеки, оскільки строк зобов`язання сплив на підставі п.4.4., 4.5. кредитного договору, АТ «Альфа-Банк» також вважає помилковим, оскільки станом на дату подачі позову заборгованість за кредитом не погашена, рішення суду, про яке йде мова в оскаржуваному рішенні боржником не виконано ні в добровільному, ні в примусовому порядку, а отже, зобов`язання ОСОБА_1 не є припиненим в силу приписів ст. 599 ЦК України. Аналогічна позиція знайшла своє відображення в постанові Великої Палати від 19 серпня 2018 року у справі № 921/107/1?г/16: «Отже, наявність самого судового рішення пре стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством». Таким чином, на думку АТ «Альфа-Банк» судом першої інстанції невірно ототожнюється факт спливу строку договору та строку виконання зобов`язання.

Щодо повідомлення Іпотекодержателя, скаржник зазначає, що відповідно до п.6.1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, має місце відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у договорі іпотеки. Окрім того, на виконання норм Закону України «Про іпотеку», АТ «Укрсоцбанк» слав письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцю яке позивач особисто отримав, та в якому було зазначено про існуючу заборгованість за кредитним договором, та містилось попередження, що у випадку несплати заборгованості, Банк має намір вернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Отже, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру, що є предметом іпотеки є правомірним, оскільки воно прийнято з наданням АТ «Укрсоцбанк» всіх документів, передбачених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та у відповідності до ЗУ «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, підписанням цього Іпотечного договору ОСОБА_1 засвідчив, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Банку.

Щодо посилання суду першої інстанції на норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення виконання зобов`язань в іноземній валюті» АТ «Альфа-Банк» зазначає, що відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність Іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення (пункт 5.3 договору іпотеки). Відтак, положення дії ЗУ «Про мораторій» не можуть бути застосовані в даному випадку, адже йде мова про звернення стягнення у добровільному порядку, в той час як положення закону розповсюджуються на примусовий спосіб звернення стягнення. Окрім того, позивачем не наданого жодного допустимого доказу (довідка про склад сім`ї, довідка про місце проживання, тощо) на підтвердження власної Позиції. Інформаційна довідка, що міститься в матеріалах справи відображає інформацію за критерієм «адреса проживання», що не виключає можливість наявності у Позивача іншого майна. Обов`язок доведення відсутності іншого житла покладається саме на сторону позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить відмовити у її задоволенні. Зазначає, що банк та державний реєстратор не мали право звертати стягнення на предмет іпотеки у обраний спосіб, оскільки Іпотечний договір № 07/П/10-І від 20 березня 2007 року не містив іпотечного застереження. Пункти 4.6-4.8 Договору встановлюють тільки способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодних посилань про наявність іпотечного застереження Договір не містить, а окремий нотаріально посвідчений договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього не укладався. При цьому, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 554/14813/15-ц) у разі відсутності у договорі іпотеки іпотечного застереження позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виключно на підставі окремого договору.

Крім того, при реєстрації права власності на квартиру за банком, державним виконавцем також було порушено п. 6 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки на квартиру було накладено арешт. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17, провадження N 14-100цс19, зазначено, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте. Також, відповідно до матеріалів реєстраційної справи оцінка предмета іпотеки не проводилась, що є порушенням Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_1 вважає вірним висновком суду щодо неможливості реєстрації права власності за банком під час мораторію, оскільки Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотеко держателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Велика Палата Верховного Суду від у постанові від 19 травня 2020 року (справа № 644/3116/18) погодилась з висновком суду апеляційної інстанції, що квартира, яка використовується позивачем як місцем постійного проживання, не може бути примусового стягнута на підставі дії Закону 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком. Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 не надано доказів відсутності іншого житла, спростовується матеріалами справи, оскільки відповідно до інформаційної довідки, яка долучена до матеріалів справи, іншого нерухомого майна позивач не має. Також, судом перевірялось місце реєстрації ОСОБА_1 , і відповідно до довідки судом було встановлено, що місце проживання позивача зареєстровано у спірній квартирі.

11 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду від АТ «Альфа-Банк» надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі їх представника (т. 2 а.с. 20).

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (т. 2 а.с. 12-13), а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-13).

20 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» в особі Бердянського відділення Запорізької обласної філії, укладено договір кредиту № 07/П/10-К, за умовами якого позивачу були надані грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання в сумі 59400 доларів США, на поточні потреби, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 19 березня 2017 року (т. 1 а.с. 14-18).

Також 20 березня 2007 року забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір № 07/П/10-1, за умовами якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язань по договору №07/П/10-К від 20.03.2017 ОСОБА_1 передано банку квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2011 року у справі № 2-263/11 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року в розмірі 606134,83 грн., за невиконання зобов`язань за договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі іпотечного договору №07/П/10-І від 20 березня 2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , а саме на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року та угоди про внесення змін до зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2005 року, шляхом продажу нерухомого майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації визначеною на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності (т. 1 а.с. 25-27).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року (провадження № 22 ц 173/12) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2011 року по цій справі в частині задоволених вимог ПАТ «Укрсоцбанк» змінено: Звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі іпотечного договору №07/П/10-І від 20 березня 2007 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , а саме: на трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , складається з коридору № 1 5,3 кв.м., кімнати №2 10,0 кв.м., кімнати №3 16,7 кв.м., кімнати №4 14,4 кв.м., санвузла №5 6,5 кв.м., коридору №6 8,8 кв.м., балкону 1,9 кв.м., лоджії 2,6 кв.м., яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року та угоди про внесення змін до зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2005 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року в розмірі 591932,29 грн. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. В іншій частині рішення залишено без змін.

07 травня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки за вих. № 1150, в якому зазначено, що ПАТ «Укрсоцбанк» має право вимоги заборгованості за кредитним договором № 07/П/10-К від 20 березня 2007 та вимагає сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на дату розрахунку 15 березня 2018 року становив 117009,48 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 3043882,04 грн. з попередженням, що в порядку ст. ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Також банк повідомив, що у випадку задоволення вимог іпотекодержетеля в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позивачу буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим позивач буде зобов`язаний сплатити 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором (т. 1 а.с. 28).

Вищевказане повідомлення ОСОБА_1 отримав 26 травня 2018 року, що визнається учасниками справи, та підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 131).

28 листопада 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ілющенковим С.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 20 березня 2007 року. Згідно з вищевказаним рішенням державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 29189432 про державну реєстрацію права власності за банком на спірну квартиру (т. 1 а.с. 30-32).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зокрема, зазначив про те, що оскільки 24 жовтня 2011 року, банк скористався своїм правом, обравши, згідно пункту 4.6.1 іпотечного договору №07/П/10-К від 20 березня 2007 року спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом отримання судового рішення, а суд прийняв відповідне рішення та встановив спосіб звернення стягнення на предметі іпотеки у справі, яка розглянута Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за № 2-263/11, банк не має права застосовувати декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

З вищезазначеним колегія суддів погодитись не може, оскільки у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року (справа № 753/905/18, провадження № 61-12528св19), звернуто увагу, що відповідно до частин першої та другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин, Верховний Суд визнав висновок апеляційного суду про те, що новий кредитор не має права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку після того, як первісний кредитор звернув стягнення на іпотечне майно за судовим рішенням, не отримавши задоволення своїх вимог, таким, що не ґрунтується на законі, оскільки в такому випадку у іпотекодержателя зберігається право використати (реалізувати) інші способи звернення стягнення на іпотечне майно, визначені Законом «Про іпотеку», в тому числі і обраний ним позасудовий спосіб звернення стягнення шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження.

Встановлено, що доказів виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року по справі за № 2-263/11, матеріали справи не містять, а отже АТ «Альфа-Банк» має право на реалізацію іншого способу звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що застосування декількох способів звернення стягнення на предмет іпотеки є противоправним, не вплинуло на правильність правового результату вирішення справи, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення суду першої інстанції з одних лише формальних міркувань.

Так, окрім іншого, суд першої інстанції, перевіряючи правомірність дій державного реєстратора при реєстрації права власності на іпотечну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», встановив недотримання порядку проведення державної реєстрації та порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиті в іноземній валюті».

Вищезазначений висновок судом першої інстанції прийнято з на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Встановивши, що квартир а АДРЕСА_1 , загальною площею 63,6 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 20 березня 2007 року, укладеного в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Твердження скаржника про те, що у цій справі відсутні будь-які підстави для застосування Закону, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), про те, що на квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може примусово звернуто стягнення та відчужено на підставі дії Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо безумовного права іподекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки незалежно від претензій іпотекодавця, оскільки рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене лише у випадку доведеності факту повного виконання своїх зобов`язань боржником за кредитним договором, суперечать зазначеними вище вимогами закону.

Посилання АТ «Альфа-Банк» на недоведеність того, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 колегією суддів відхиляються, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 травня 2019 року та від 02 серпня 2021 року іншого нерухомо майна ОСОБА_1 не має.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів ст. 89 ЦПК України є прерогативою суду.

Суд першої інстанції також обґрунтовано звернув увагу на недотримання державним реєстратором ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказаний висновок висловлено постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Підставою звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій шляхом набуття права власності на іпотечне майно, банком було зазначено існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 117009,48 доларів США, що еквівалентно 3043882,04 грн.

При цьому, з копії реєстраційної справи про реєстрацію права власності вбачається, що ціна предмету іпотеки на час вчинення реєстраційної дії (звернення стягнення на предмет іпотеки) визначена не була (а.с. 123-138), що свідчить про недотримання положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно долученого до справи позивачем висновку експерта про вартість об`єкта незалежної оцінки, вартість іпотечного майна станом на 14 травня 2018 року становила 911167 грн. (а.с. 94).

Повертаючи справу № 761/11601/19 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021 року зазначила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19,від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вирішуючи спір, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Альфа-Банк» державний реєстратор прийняв рішення, яке не відповідає положенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем була проведена за відсутності відомостей про вартість предмету іпотеки, визначеної на момент такого набуття. Крім наведеного, у вимозі про усунення порушення основного зобов`язання, вартість предмета іпотеки, за якою квартира переходить у власність Банку.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справах

№ 306/1224/16-ц та № 306/2053/16-ц.

При цьому, звіт про оцінку предмета іпотеки, який міститься у матеріалах справи (а.с. 94), не був наданий державному реєстратору при проведенні державної реєстрації. Крім того, за положеннями частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки повинна бути визначена саме на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. При цьому наданий банком звіт датується 14 травня 2018 року, із терміном чинності 6 місяців, тоді як державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за кредитором проведена 28 листопада 2018 року.

За таких обставин, встановивши, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Альфа-Банк» була проведена з порушенням вимог законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та необхідність поновлення прав останнього, шляхом касування рішення про державну реєстрацію.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: