ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1929/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/297/21 Категорія: Шимчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Іноземного підприємства «Агро - Вільд Україна» на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року, ухвалене в складі судді Шимчика Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Агро- Вільд Україна» про поновлення на роботі, повний текст рішення складений 26 серпня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Іноземного підприємства «Агро- Вільд Україна» про поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2004 році позивачем та ОСОБА_2 під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу було прийнято рішення про реєстрацію Іноземного підприємства «Агро- Вільд Україна».

Враховуючи те, що законодавство України надавало деякі пільги підприємствам з іноземними інвестиціями, а однією з підстав для реєстрації підприємства з такою організаційно-правовою формою було наявність у засновника іноземного громадянства, засновком підприємства було визначено ОСОБА_3 та призначено його на посаду генерального директора.

Оскільки починаючи з 2004 року ОСОБА_4 був неодноразово притягнутий до кримінальної відповідальності на території Німеччини, а також притягувався у 2010 році до кримінальної відповідальності на території України та навіть був заарештований, фактично спільним підприємством керувала позивач.

У 2010 році за рахунок коштів сімейного бюджету було сформовано статутний капітал на підприємстві у розмірі 134044 гривень 48 копійок та позивач 09 лютого 2010 року була призначена генеральним директором Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна», а ОСОБА_4 був визначений як особа, яка діє без довіреності від підприємства.

На початку 2018 року стало відомо, що наймолодшій з їхніх трьох дітей дочці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідний більший догляд, ніж той який можуть надати наймані особи для догляду за дітьми. Позивач повідомила ОСОБА_6 , якого вважала своїм чоловіком, що їй необхідна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку та йому необхідно оформити офіційний дозвіл на працевлаштування.

22 травня 2018 року для оформлення бухгалтерських документів позивач написала заяву на ім`я ОСОБА_7 , оскільки він формально рахувався єдиним учасником підприємства, та винесла наказ про те, що вона відбуває у безоплатну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 01 червня 2018 року до 20 вересня 2019 року.

05 червня 2018 року внаслідок раптово виниклої неконтрольований агресії у ОСОБА_7 , позивач вимушена була покинути домівку, де залишились всі її речі та документи. З того часу вона не може потратити до будинку де проживала та де знаходиться копія заяви від 22 травня 2018 року з відміткою про її прийняття ОСОБА_2 , наказ по підприємству і рішення засновника про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та які останній відмовився їй віддати. Під час зустрічі з ОСОБА_2 приблизно у серпні 2019 року позивач його повідомила, що вона буде продовжувати знаходитись у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 років.

Під час підготовки позову про розподіл майна подружжя позивачу стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 рахується керівником з 31 травня 2018 року, у той час, як згідно наказу та рішення від 22 травня 2018 року останнім робочим днем позивача повинно бути 31 травня 2018 року, а він має бути прийнятий на посаду керівника тільки з 01 червня 2018 року.

На даний час позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 всупереч поданої нею заяви про надання відпуски по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та продовження відпустки до досягнення дитиною шести років, раніше прийнятих рішень, прийняв рішення про її звільнення зі змістом якого позивача навіть не ознайомив.

Позивач неодноразово вимагала віддати їй рішення про надання відпустки, але отримувала відмови.

08 березня 2021 року позивачу на мобільний телефон з невідомого номера у додатку «Мессенджер» надійшла фотографія рішення ОСОБА_7 від 30 травня 2018 року про те, що позивач звільнена за згодою сторін з 30 травня 2018 року, при тому що заяву про своє звільнення позивач не писала.

На підставі викладеного позивач просила суд визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» №4 від 30 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін та поновити її на посаді генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна».

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення засновника Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (ЄРДПОУ 33353730) №4 від 30 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна».

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи дане рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, так як перебіг цього строку почався від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, тобто з 08 березня 2021 року. При цьому відповідачем не надано допустимих доказів протилежного. Задовольняючи позовні вимоги суд послався на те, що у відзиві на позовну заяву відповідача зазначено, що позивач звільнена за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. При цьому доказів подання позивачем відповідної заяви про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП на підтвердження факту існування домовленості між ОСОБА_1 та Іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» про її звільнення з посади генерального директора підприємства за угодою сторін відповідачем суду не надано. Обставини наявності заяви позивача про надання їй відпуски по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років відповідачем не спростовані.

Крім того, відповідно до ст.184 КЗпП звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Положенням ч.ч.3,6 ст.179 КЗпП передбачено, що за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, одному з батьків дитини в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Іноземне підприємство «Агро-Вільд Україна» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує, що судом було прийнято рішення про права, свободи, інтереси особи, що не була залучена до участі у справі, а саме засновника та єдиного власника підприємства ОСОБА_7 , позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, Верховний Суд розглядаючи справу № 404/1255/21 в постанові від 11 серпня 2021 року виклав правову позицію, що реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про, в тому числі, звільнення членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. Стаття 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу в будь-який час. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством і не може розглядатися в площині трудового права. Зі змісту рішення № 4 від 30 травня 2018 року вбачається, що позивача звільнено у відповідності до вимог Господарського кодексу України, Закону України «Про господарські товариства» та п.5.2 Статуту підприємства, та вказане рішення не містить жодного згадування про КзпП України, тобто дане рішення регулює корпоративні відносини, що належить до юрисдикції господарського суду.

Також, апелянт не погоджується з висновком суду щодо того, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Відзив на подану апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до Статуту Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» його засновником і власником є громадянин ФРН ОСОБА_4 (п. 1.2 Статуту).

На підставі наказу №АВ-13 від 08 травня 2010 року на виконання рішення власника підприємства ОСОБА_1 була призначена на посаду генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (а.с.18).

Згідно рішення №4 від 30 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади генерального директора Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» його власником ОСОБА_2 з 30 травня 2018 року за згодою сторін (а.с.5).

З доданої до позовної заяви копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що з 31 травня 2018 року керівником Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» є Вільд Бертольд Карл Алоїс (а.с.17).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені в ст. 19 ЦПК України, у якій визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частин 1,2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України, за змістом ч. 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із ч.3 ст. 167 ГК України корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з п. 5.2 Статуту Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» до виключної компетенції власника відносяться в тому числі призначення та звільнення генерального директора підприємства.

Пунктом 5.3 Статуту визначено, що виконавчим органом підприємства є генеральний директор.

Частиною 3 ст. 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У даній справі генеральний директор підприємства це особа, якій засновником ввірено організаційно-розпорядчі та адміністративно господарські функції, які пов`язані з управлінням поточною діяльністю підприємства. Цей аспект правового статусу виконавчого органу підприємства зумовлено, зокрема, особисто-довірчими відносинами із власником юридичної особи.

Припинення повноважень генерального директора як виконавчого органу підприємства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість припинення повноваження генерального директора підприємства як виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація власником підприємства корпоративних прав шляхом звільнення його генерального директора стосується також наділення його повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч таке рішення може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі №404/1255/21.

Наведене надає підстави для висновку про наявність між підприємством та його генеральним директором корпоративних відносин, спори в яких, з огляду на приписи ст. 20 Господарського кодексу України, є предметом розгляду судів господарської юрисдикції.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З наведених підстав апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» щодо належності даної справи до розгляду господарським судом та наявності підстав для закриття провадження у справі.

З урахуванням такого висновку, апеляційний суд не надає оцінки аргументам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції про відповідність звільнення вимогам законодавства, оскільки це є передчасним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За положенням частини 1 статті 256 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві (заявникові) про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, оскільки ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» - задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «АГРО-ВІЛЬД Україна» про поновлення на роботі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Черкаського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2021 року.

Судді