Справа № 466/7869/20 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/481/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року в складі судді Невойта П.С. в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У жовтні 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.09.2010 року у розмірі 10373,40 гривень та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що 02.09.2010 ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав повному обсязі, надав відповідачці кошти у розмірі визначеному кредитним договором.

В порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 525, 526, 629,1054 ЦК України, відповідачка ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, відтак допустила заборгованість перед позивачем, яка станом на 31.08.2020 становить 10373,40 грн. та складається з наступного: 7246,55 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 7246,55 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 3126,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 УК України; 0,00грн. нарахована пеня;- 0,00 грн. нарахованої комісії.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.09.2010 року відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з рішенням не погоджується, вважає незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 02.09.2010, з якої чітко вбачається відповідні дані, які необхідні для отримання картки, крім цього позичальник заповнила таку особисто та висловила згоду на укладення договору, зазначивши, що заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами становлять між нею та банком договір банківських послуг.

Вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір, в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Покликається на те, що у разі коли клієнт пройшов першу ідентифікацію, подальша ідентифікація не є обов`язковою.

12.0.09.2010 ОСОБА_2 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», яка в подальшому неодноразово перевипускалася на вимогу клієнта.

При цьому, після отримання картки відповідачка здійснила дії щодо її активізації, користувалася нею та отримувала кредитні кошти.

Зазначає, що суд не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, наказ «Про актуалізацію Умов та Правил надання банківських послуг» від 06.03.2010, тобто конкретну редакцію Умов, що діяла на момент підписання анкети-заяви.

Також, позивач подав суду виписку по руху коштів, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також відображено факт зняття кредитних коштів через банкомат, щодо є неможливим без отримання кредитної картки.

Крім цього, виписка має статус первинного документу.

Таким чином, факт укладення договору є доведеним.

Вважає, що суд всупереч матеріального та процесуального права, а також без належних доказів звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором, не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалася кредитними коштами.

Покликається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

05.04.2021 на адресу апеляційного суду надійшли пояснення адвоката Деркач О.В.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_3 кредитним договором б/н від 02.09.2010, Розрахунком заборгованості за таким договором станом на 31.08.2020, Анкетою-заявою із підписом позичальника, у якій зазначені особисті дані останньої, копією паспорта позичальника, Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт, (а.с. 3-11, 37-38, 46-50).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що Анкета-заява не містить відомостей про суму кредитного договору, розмір та ставки нарахування процентів, як це зазначено в позові, також позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування відповідною платіжною карткою.

При цьому, посилання позивача на анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості як підставу для задоволення своїх вимог, на переконання суду, не є належними та допустимими доказами, оскільки на вищезгаданій анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відсутня інформація про отримання кредиту у певному розмірі і позивачем не надано будьяких доказів на підтвердження перерахування на картковий рахунок кредитних коштів чи отримання останніх у будь-який інший спосіб.

Відсутність підпису відповідачки на умовах та правилах надання споживчого кредиту надає можливість банку стверджувати про умови в будь-якій редакції та зазначати, що такі погоджені з відповідачкою.

Окрім цього, із Анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 від 02.09.2010, неможливо встановити на отримання яких саме банківських послуг було волевиявлення відповідачки. Анкета-заява не містить відомостей, які б вказували на прохання відповідачки отримати саме кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитом та порядок розрахунків щомісячного платежу; підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачкою певної кредитної картки.

До позовної заяви не додано Пам`ятку клієнта або Довідку про умови кредитування, як це передбачено Умовами і Правилами надання банківських послуг, які підписані відповідачем.

Враховуючи наведене, суд фактично дійшов висновку, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало належних доказів на підтвердження укладення у належній формі між сторонами договору надання банківських послуг.

При вирішенні спору суд керувався позицією висловленою у постанові Велика Палата Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17.

Також суд звернув увагу на те, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу неможливо.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 02 вересня 2010 відповідачка ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку. У заяві зазначено особисті дані, контактний номер телефону, місце проживання та електронну пошту (а.с. 10).

ОСОБА_3 погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Таким чином, 02.09.2010 між відповідачкою ОСОБА_3 , яка після одруження 05.06.2015 із ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 ,та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який змінив назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Зазначені обставини спростовують протилежні висновки суду першої інстанції та у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_2 можливість розпоряджатися кредитними коштами.

Обставини щодо використання кредитних коштів частково відображені у виписці за договором (а.с. 46-49).

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідач не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.09.2010 станом на 31.08.2020 року має заборгованість 10373,40 грн. з яких: 7246,55 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 7246,55 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 3126,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 УК України; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нарахованої комісії(а.с. 3-7).

Тобто, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути заборгованість, яка складається фактично із заборгованості за тілом кредитута заборгованості за простроченими відсотками.

Цим же розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачкою заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останньою своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_2 від 02.09.2010 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк не зазначена процентна ставка, при цьому до матеріалів справи долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з яких слідує, що базова ставка на 55 днів пільгового періоду становить 2,5 % в місяць (30 % в рік).

Натомість, як вбачається з розрахунку заборгованості % ставка у такому починаючи з 12.09.2014 становила 34,80, в подальшому з 01.04.2015 була збільшена до 43,20, а з 01.07.2016 і до часу розрахунку заборгованості зазначена на рівні 3,60 %.

Крім цього, з незрозумілих причин у розрахунку заборгованості починаючи з 12.09.2014 по 31.05.2015 наявні дві графи відсоткової ставки «Процентна ставка (поточна)» та «Процентна ставка (прострочена)», в подальшому графа процентної ставки лише одна.

В цьому контексті, колегія суддів виходить з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази про досягнення згоди між сторонами щодо всіх умов кредитування, підтвердження ОСОБА_2 щодо ознайомлення із правилами надання та повернення кредиту або ідентифікації умов, які погоджені підписом відповідачки саме в тій редакції умов, на яких наполягає банк.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на копію заяви, Витяг з «Тарифів Банку», Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою».

При цьому, матеріали справи не містять в принципі підтверджень, з якими саме Тарифами та Умовами ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву від 02.09.2010, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, можливістю їх зміни в односторонньому порядку, зокрема в сторону підвищення.

Тобто, покликання позивача на Тарифи та Умови, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з порушенням умов договору.

Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках не знайшли свого підтвердження, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині та правильність відповідних висновків суду.

Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність заборгованості за кредитом, яка слідуючи розрахунку заборгованості є заборгованістю за тілом кредиту та становить 7246,55 грн, це ті кошти, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та використані останньою без їх повернення, відтак висновки суду першої інстанції про відмову в стягненні такої суми не ґрунтуються на законі.

Враховуючи наведене вище, колегії суддів приходить висновку про часткову підставність позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 7246,55 грн., відтак оскаржуване рішення необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення таких вимог.

Згідно із п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.09.2010 в сумі 7246 (сім тисяч двісті сорок шість) гривень 55 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) судовий збір в сумі 1470 (тисячу чотириста сімдесят) грн. за подання позову та 2204 (дві тисячі двісті чотири) грн. 89 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк