Справа № 523/6412/21
Провадження №2/523/3395/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді - Сувертак І.В.

при секретарі - Мельніченко Г. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради (65117, м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106), про визнання права власності на будинок та земельну ділянку,-

Установив

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилався на те, що 25.10.1957 року на підставі рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за №756 ОСОБА_1 (сину ОСОБА_1 ), була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво у м. Одесі селище Шевченка, ділянка № НОМЕР_1 площею 540 кв. м (на теперішній час АДРЕСА_3 ), на якій позивач побудував житловий будинок з надвірними будівлями і поселив в будинок свого батька ОСОБА_1 з сім`єю, сплачував страхові внески за будинок.

У 1965 році виконавчий комітет Ленінського району м. Одеси звернувся з позовом про вилучення будинку і передачі його у фонд місцевого бюджету. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 07.07.1965 року будинок був вилучений у батька ОСОБА_1 , але не переданий у фонд місцевого бюджету. Будинком користувався батько позивача та його сім`я.

У 1977 році помер батько позивача. У 1996 році померла мати позивача.

Після смерті батьків ОСОБА_1 звернувся з заявою на ім`я голови Одеського обласного суду про відміну рішення суду у порядку нагляду. ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду про відновлення втраченої справи №2-1298 за 1965 рік.

ОСОБА_1 звернувся з заявою до Ленінського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 2 листопада 1999 року йому було відмовлено про відновлення втраченої справи за позовом ЖКХ Ленінського району м. Одеси про розірвання договору забудови та вилучення будинку у фонд місцевого бюджету. Весь час у будинку проживав брат позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У 2004 році ОСОБА_4 звернулася з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності у порядку спадкування.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року за ОСОБА_4 визнано право власності у порядку спадкування на будинок АДРЕСА_3 .

У 2017 році ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси. Одеський апеляційний суд 25.04.2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року відмінив, провадження по справі закрив.

У 2018 році ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_4 10.07.2013 р. подарувала вказаний будинок ОСОБА_2 . Згідно інформації Державного реєстру прав власності на домоволодіння житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано право власності за ОСОБА_5 реєстр №101 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Затолокіною. Нирян О. В., як власник будинку, приватизувала земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок і отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0757 га, кадастровий номер :10:030:0005, розташований під АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси про визнання договору дарування та визнання Державного акту про право власності на земельну ділянку недійсними. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 року договір дарування та Державний акт про право власності на земельну ділянку визнані недійсними.

22.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання за ним права власності на вказаний будинок та земельну ділянку.

21.07.2020 року виконуючий обов`язки голови P.O.Горячев повідомив, що Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради не повноважені здійснювати управління чи контроль за нерухомим майном, яке зареєстроване за громадянами. Питання про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 та повернення земельної ділянки не входить до компетенції Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

Враховуючи зазначене, позивач просив його позовні вимоги задовольнити та визнати за ОСОБА_1 , право власності на будинок під літ. «А» : 1-1 коридор площею 5,4 кв. м, 1-2 веранда площею 12,4 кв. м, 1-3 кухня площею 13,9 кв. м, 1-4 кухня площею 10,3 кв. м, 1-5 житлова площею 9,3 кв. м, 1-6 житлова площею 22,5 кв. м, 1-7 житлова площею 13,6 кв. м, загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м; з надвірними будівлями: під літ. «Б» літня кухня, літ. «В» навіс, літ. «Г» гараж, літ. «Д» сарай, літ. «Е» вбиральня, літ. «Ж» душ, літ. «З» сарай, №1-7 огорожа, І-мостіння, розташованого під АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,0757 га, кадастровий номер :10:030:0005, розташовану під АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі та надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. (а.с. 31).

Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 43).

Позивач в судове засідання не прибув, однак його представник-адвокат Вознюк М. П. надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутністі позивача, вимоги позову підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні, проти проголошення заочного рішення не заперечував. (а.с. 39).

Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 40,45,46)

Представник третьої особи, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 44).

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача та третьої особи.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою представника позивача. (а.с. 39).

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, 25.10.1957 року на підставі рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за №756 ОСОБА_1 (сину ОСОБА_1 ), була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво у м. Одесі селище Шевченка, ділянка № НОМЕР_1 площею 540 кв. м (на теперішній час АДРЕСА_3 ), на якій позивач побудував житловий будинок з надвірними будівлями і поселив в будинок свого батька ОСОБА_1 з сім`єю, сплачував страхові внески за будинок. (а.с. 22-28).

У 1977 році помер батько позивача. У 1996 році померла мати позивача. (а.с. 15,16).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року за ОСОБА_4 визнано право власності у порядку спадкування на будинок АДРЕСА_3 .

У 2017 році ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси. Одеський апеляційний суд 25.04.2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року відмінив, провадження по справі закрив.

У 2018 році ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_4 10.07.2013 р. подарувала вказаний будинок ОСОБА_5 .. Згідно інформації Державного реєстру прав власності на домоволодіння житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано право власності за ОСОБА_5 реєстр №101 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Затолокіною. Нирян О. В., як власник будинку, приватизувала земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок і отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0757 га, кадастровий номер :10:030:0005, розташований під АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси про визнання договору дарування та визнання Державного акту про право власності на земельну ділянку недійсними. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02. 2020 року договір дарування та Державний акт про право власності на земельну ділянку визнані недійсними. (а.с. 6-13).

22.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання за ним права власності на вказаний будинок та земельну ділянку.

21.07.2020 року виконуючий обов`язки голови P.O.Горячев повідомив, що Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради не повноважені здійснювати управління чи контроль за нерухомим майном, яке зареєстроване за громадянами. Питання про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 та повернення земельної ділянки не входить до компетенції Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. (а.с. 7,8).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Саме таку правову позиції висловив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності таке ж право відповідно до ст.396 ЦК України має особа яка має речове право на майно.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 4-7,1-13,17- 18,109,131,137,200, 211,223, 263-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради (65117, м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106), про визнання права власності на будинок та земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на будинок під літ. «А» : 1-1 коридор площею 5,4 кв. м, 1-2 веранда площею 12,4 кв. м, 1-3 кухня площею 13,9 кв. м, 1-4 кухня площею 10,3 кв. м, 1-5 житлова площею 9,3 кв. м, 1-6 житлова площею 22,5 кв. м, 1-7 житлова площею 13,6 кв. м, загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м; з надвірними будівлями: під літ. «Б» літня кухня, літ. «В» навіс, літ. «Г» гараж, літ. «Д» сарай, літ. «Е» вбиральня, літ. «Ж» душ, літ. «З» сарай, №1-7 огорожа, І-мостіння, розташованого під АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,0757 га, кадастровий номер :10:030:0005, розташовану під АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05 листопада 2021 року.

Суддя