Справа № 206/927/19
Провадження № 2-др/206/1/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2021 м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Маштака К.С., розглянувши у судовому засіданні заяву представника позивача - адвоката Гусакової О.Б. про прийняття додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ

У провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 206//927/19, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальної площею 46,6 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., Опис: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а 1 1 прибудова, Ж навіс, З навіс, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та земельну ділянку площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які були придбані 01.08.2018 під час шлюбу, визначено частки спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці кожному, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2760 грн. 45 коп.

12.01.2021 до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла заява представника позивача ОСОБА_3 про прийняття додаткового рішення, в якій остання просила прийняти додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, розгляд заяви про прийняття додаткового рішення проводити без участі позивача та її представника. Заява мотивована тим, що позивачем 26.10.20 було подано до суду по цій справі заяву, якою було повідомлено суд, що позивач планує понести витрати на професійно правову допомогу у розмірі 20000,0 грн. та про те, що докази понесення таких витрат будуть надані суду та відповідачу протягом 5-ти днів з моменту прийняття рішення. 23.01.19 позивач з адвокатом Гусаковою О.Б. уклала договір № 5 про надання правової допомоги, пов`язаної з розділом майна подружжя набутого під час шлюбу з ОСОБА_2 . Відповідно до умов вказаного договору, вартість гонорару адвоката становить 1500,0 грн. за одну годину, але не більше 20000,0 грн., з яких 10000,0 грн. було сплачено 23.01.19 та 10000,0 грн. було сплачено 16.12.2020 після винесення рішення по цій справі. Отже, під час розгляду цієї справи, позивач понесла судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20000,0 грн., які нею були сплачені у повному обсязі. Гонорар адвоката за годину є фіксованим, який вже сформований з витрат, які адвокат несе у зв`язку із забезпеченням якісного надання послуг, юридичного стажу (досвіду) особи, яка надає правову допомогу та часу, витраченого на її здійснення. Ціноутворення гонорару адвоката охоплює не лише час праці адвоката, а й юридичний стаж адвоката 19 років, а також інші складові (щорічні внески, податки, семінари, зарплатню помічників, бухгалтера, водія, оренди офісу, комунальних витрат, бензину на проїзд, поштових відправлень, телефонного зв`язку, Інтернет - зв`язку, реклами, обслуговування сайту, витрат на хостінг та домен, забезпечення канцтоварами, обслуговування та ремонту оргтехніки та інше).

Дослідивши заяву та письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви про прийняття додаткового рішення, необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою такої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням такої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16.

Так у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, зі сторони позивача наразі не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі, оскільки що стосується квитанцій до прибуткового касового ордеру, то за змістом пункту 1.2 постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України.

Бланк прибуткового касового ордера (форма № КО-1, далі - ПКО) затверджено «Положенням про ведення касових операцій в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - положення) і є первинним документом, який використовується для оформлення надходжень грошових коштів у касу підприємства.

Даний документ має дві частини: «корінець» ПКО і відривна квитанція до ОСОБА_4 . Обидві частини цього документа обов`язково підписуються касиром підприємства або особою, що здійснює його функції і головним бухгалтером підприємства. Після чого документ скріплюється печаткою підприємства.

Після отримання готівки до каси підприємства відривна квитанція видається особі, яка здійснила це внесення. «Корінець» ПКО залишається в касі підприємства і обов`язково реєструється в журналі прибуткових і видаткових касових документів.

Обов`язковими реквізитами при заповненні «корінця» і відривної квитанції цього бланка є: назва підприємства, податковий код підприємства, порядковий номер документа, дата складання документа, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, сума, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), найменування організації або прізвище, ім`я та по батькові того, від чийого імені вноситься готівка в касу підприємства, сума прописом (дублюється отримана сума прописом), назва документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства).

Посилання представника позивача, адвоката Гусакової О.Б., на прибутковий касовий ордер, як на письмовий докази сплати послуг за договором пpo надання правової допомоги, суд не бере до уваги, оскільки зазначений документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, податкового коду підприємства, кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, назви документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.02.2019 по справі № 335/8855/15-ц.

Відтак, зі сторони позивача не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, посвідчення про відрядження.

Крім того, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.

Так, позивачем та його представником у договорі № 5 про надання правової допомоги від 23.01.2019 було визначено п. 3 вартість гонорару та спосіб оплати у розмірі 20000,00 грн., який сплачується наступним чином: 10000,00 грн. в день підписання договору та 10000 грн. протягом 5-ти днів з моменту прийняття рішення першої інстанції, однак будь яких належних та допустимих доказів сплати платежів за договором, ані позивачем, ані його представником до суду надано не було.

Крім того, договір про надання правової допомоги не містить вартості послуг помічника адвоката, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на не містить відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, хоча представник позивача як складову ціноутворення зазначає про послуги помічника адвоката.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру.

У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати.

Також, зі сторони позивача, не було долучено детального розрахунку всіх правових витрат та детального опису всіх робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (кількість витраченого адвокатом часу, вартість вчинення конкретної послуги, тощо), що є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2020 по справі № 638/7748/18.

До того ж, акт прийому-передачі виконаних робіт за договором № 05 про надання правової допомоги від 23.01.2019 від 16.12.2020 містить відомості про детальний опис робіт та час, витрачений на виконання цих робіт, а саме 7 годин, при цьому при розрахунку суми за виконанні роботи сторони, які підписали цей акт використовують для визначення суми кількість витрачених годин у кількості 6.

До того ж, даний акт містить серед переліку робіть участь адвоката в судовому засіданні 08.04.2020, при цьому фактично 08.04.2020 представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання взагалі не з`явилася.

Окрім того, даний акт не містить саме детального опису робіт, адже останній містить перелік робіт та загальну кількість годин, яку витрачено на виконання всіх робіт без конкретизації кількості годин витрачених на виконання конкретної роботи, що позбавляє іншу сторону можливості спростовувати а суд визначити ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Окрім цього, представником позивача ОСОБА_3 не надано жодного доказу на підтвердження ціноутворення гонорару адвоката, а саме щорічні внески, податки, семінари, зарплатню помічників, бухгалтера, водія, оренди офісу, комунальних витрат, бензину на проїзд, поштових відправлень, телефонного зв`язку, Інтернет - зв`язку, реклами, обслуговування сайту, витрат на хостінг та домен, забезпечення канцтоварами, обслуговування та ремонту оргтехніки та інше.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішенні у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладені норми права та правові позиції Верховного Суду, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача суми судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу відсутні, так як розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. явно завищений і є не співмірним з наданими послугами адвокатом позивачу, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісної власності подружжя, з урахуванням обставин справи, чітко визначених і врегульованих законом відносин, пов`язаних з майном набутим за час шлюбу подружжям, не запереченням відповідачем обставин, вказаних позивачем у позові, не можна віднести до категорії складних, а складання даної позовної заяви для досвідченого адвоката з юридичним стажем понад 19 років не потребує великого проміжку часу.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України відшкодування витрат на професійну правничу допомогу це право, а не обов`язок суду, тобто є судовою дискрецією.

Разом з тим, судом також враховано, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Крім того, суд звертає увагу, що при ухваленні рішенні по даній цивільній справі судом вже була надана оцінка витратам позивача на правничу допомогу та викладені доводи щодо відсутності підстав для їх стягнення з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при розгляді та ухваленні відповідного рішення в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, судом об`єктивно розглянуто аргументи сторін та детально описано висновки, до яких він дійшов.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення суду є повним, судом належним чином розглянуті всі позовні вимоги позивача, а тому заява про прийняття додаткового рішення є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 137-137, 141, 247, 259-260, 270 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Гусакової О.Б. про прийняття додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.С. Маштак