КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/156/21
Провадження №2/319/109/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року смт.Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Валігурського Г.Ю.,

при секретарі судового засідання Костенко А.В.,

за участю представників:

позивачів Гришка Р.В.,

відповідача-1 Кравченка О.М.,

відповідача-2 ОСОБА_1 ,

відповідача-3 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом позивача-1 ОСОБА_3 та позивача-2 ОСОБА_4 до відповідача-1 Головного управління національної поліції в Запорізькій області, відповідача-2 Запорізької обласної прокуратури, відповідача-3 Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_3 (далі позивач-1), ОСОБА_5 (далі позивач-2) звернулися до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Запорізькій області (далі відповідач -1), Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач-2), Державної казначейської служби України (далі відповідач-3), яким з урахуванням уточненої позовної заяви від 09.04.2021 року, просили стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 270 000 грн та користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 370 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їм незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури.

II. Позиція позивачів

В обґрунтування позову позивачі зазначають, що 04.05.2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження № 00001584, згідно якого ОСОБА_3 підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а ОСОБА_4 підозрювався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

16.09.2019 року Куйбишевським районним судом Запорізької області ухвалено вирок, яким ОСОБА_3 визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

Вирок набрав законної сили 25.01.2021 року.

Позивачі зазначають, що їм було завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності внаслідок незаконного повідомлення їм про підозру та пред`явлення обвинувачення у злочині, якого вони не скоювали, а також у душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку з проведенням щодо них слідчих дій та судового процесу, що привели до порушення їхніх нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, до порушення стосунків з оточуючими людьми.

Завдану ОСОБА_3 моральну шкоду, останній оцінив у розмірі 270 000 грн із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати, яка становить 6 000 грн., помноженої на 45 місяців перебування його під слідством та судом.

Завдану ОСОБА_4 моральну шкоду, останній оцінив у розмірі 370 000 грн із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати, яка становить 6 000 грн, помноженої на 45 місяців перебування його під слідством та судом, а також 100 000 грн за незаконне тримання його під вартою протягом двох місяців та в подальшому під домашнім арештом.

Позовні вимоги заявлені на підставі ст. 1176 ЦК України та ст.ст. 2, 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити.

ІІІ. Заперечення відповідачів

Відповідач-1 - Головне управління національної поліції в Запорізькій області надав письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме: погодився із розрахованим позивачем ОСОБА_3 розміром моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом та не погодився із розрахунком позивача ОСОБА_4 щодо розміру моральної шкоди, яку він визначив у сумі 370 000 грн, вважає недоведеним та необґрунтованим розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн завданої перебуванням під вартою протягом двох місяців та під домашнім арештом, тому вважає, що розмір моральної шкоди, що доведений позовною заявою та підлягає відшкодуванню ОСОБА_4 повинен становити 270 000 грн.

В судовому засіданні представник відповідача-1 заперечення наведенні у відзиві на позов підтримав, просив позов задовольнити частково в частині стягнення 270 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_3 та 270 000 грн на користь ОСОБА_4 .

Відповідач-2 - Запорізька обласна прокуратура надав письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, зазначаючи, що під час досудового розслідування за участі захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перешкоджали з`ясуванню істини шляхом самообмови і цим сприяли притягненню їх до кримінальної відповідальності, а тому з огляду на ч. 4 ст. 1176 ЦК України не мають право на відшкодування шкоди. Крім того, відповідача-2 вважає, що оскільки ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України, та реабілітований лише за ч. 2 ст. 307, тобто реабілітований не повністю, а тому право на відшкодування моральної шкоди у останнього не виникало. Також вказує, що не погоджується із розрахованим позивачем ОСОБА_4 періодом перебування під судом і слідством.

В судовому засіданні представник відповідача-2 заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач-3 Державна казначейська служба України надав суду письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що не в змозі в повній мірі використовувати права учасника судового процесу, як то подання доказів, надання усних пояснень, наведення своїх доказів та міркувань з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, оскільки згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, зазначає, що позивачами належним чином не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння моральної шкоди, оскільки факт завдання позивачам моральної шкоди ґрунтується лише на особистих поясненнях та ствердженнях, а тому стягнення заявленої до відшкодування суми призведе до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України.

В судовому засіданні представник відповідача-3 заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

IV. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 25.02.2021 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.03.2021 року.

Ухвалою від 17.03.2021 року витребувано у Бердянської місцевої прокуратури копію повідомлень про підозру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 00001584; витребувано із матеріалів кримінальної справи №319/990/17, яка знаходиться в Куйбишевському районному суді Запорізької області, копії повідомлень про підозру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 00001584; відкладено підготовче засідання до 06.04.2021 року; відмовлено в задоволенні клопотання Запорізької обласної прокуратури про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 24.03.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Державної казначейської служби України про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції.

06.04.2021 року судом, без виходу до нарадчої кімнати, шляхом занесення секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання до 27.04.2021 року, у зв`язку з неявкою сторін.

Ухвалою суду від 27.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 травня 2021 року.

V. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

15.06.2017 року ОСОБА_4 слідчим СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме в незаконному зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб, що підтверджено копією повідомлення про підозру від 15.06.2017 року.

В подальшому 09.08.2017 року слідчим СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів): передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме в незаконному зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб та передбаченого ч. 2 ст. 309, а саме у незаконному придбанні, зберіганні наркотичного засобу без мети збуту, особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України, що підтверджено копією повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 09.08.2017 року.

Відповідно до копії повідомлення про підозру від 19.06.2017 року слідчим СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме незаконному зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб.

Згідно копії повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 24.06.2017 року слідчим СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів): передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, а саме: у незаконному зберіганні з метою збуту, незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб, у незаконному зберіганні з метою збуту, незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, передбаченому ч. 2 ст. 310 а саме у незаконному вирощуванні конопель в кількості 60 шістдесят) рослин, особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України.

Згідно Протоколу допиту підозрюваного від 15.06.2017, допитаний за відсутності захисника ОСОБА_4 по суті поставлених запитань дав зокрема показання: «на початку травня я зі своїм знайомим ОСОБА_6 вирішили продавати марихуану. 04.05.2017 року я прийшов до ОСОБА_7 додому, взяв у нього частину наркотику після чого продав в смт. Більмак. Після цього 08.06.2017 також взяв у ОСОБА_7 наркотики, які в подальшому продав за грошові кошти в сумі 900 грн. Крім того, 14.06.2017 в обідній час зателефонував ОСОБА_7 та повідомив про необхідність наркотику. Після цього ОСОБА_7 йому перетелефонував та повідомив, що наркотик по вул. Маяковського в смт. Більмак в траві навпроти забору. Далі я з ОСОБА_8 підійшли на вказане місце де ОСОБА_8 забрав наркотик і віддав йому гроші в сумі 900 грн. Після цього я пішов до ОСОБА_7 де ми поділили гроші.».

Згідно Протоколу допиту підозрюваного від 09.08.2017 в присутності захисника ОСОБА_4 відповідно до ст. 63 Конституції України відмовився надавати показання.

Згідно протоколу допиту підозрюваного від 19.06.2017, допитаний ОСОБА_3 надав зокрема показання: «В середині осені 2016 у мене в городі виріс великий кущ коноплі, який я вирішив вирвати і висушити, щоб в подальшому виготовити з нього наркотик «марихуана». Коли кущ просох, я з нього зірвав верхні частини, листя, перетер і залишив зберігати на території мого домоволодіння. Приблизно на початку травня 2017 року у мене з ОСОБА_9 виник умисел направлений на продаж наркотику «марихуана», з метою отримання грошових коштів. Особисто я сам ніколи наркотик не передавав, завжди цим займався ОСОБА_9 , якому я в свою чергу передавав наркотик. Коли він продавав наркотик, то приходив до мене додому і ми ділили гроші від продажу. В ході обшуку було виявлено суху речовину, яка залишилась з минулого врожаю і я зберігав її як для особистого вживання так і з метою збуту за наявності покупця. Свою вину у вчинені кримінальних правопорушень визнаю повністю.».

Згідно протоколу допиту підозрюваного від 24.06.2017, допитаний ОСОБА_3 надав зокрема показання: «на даних мною раніше показаннях я наполягаю, змінювати їх не збираюсь. Показання даю добровільно, без будь-якого впливу на мене з боку працівників поліції. З відомостями, викладеними в моїй підозрі у вчиненні мною кримінальних правопорушень (злочинів) згоден повністю. Вину у вчиненні даних кримінальних правопорушень визнаю повністю.».

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 також визнавав вину у вчиненні кримінального правопорушення пов`язаного з вирощуванням рослин коноплі за ч. 2 ст. 310 КК України.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.06.2017 у справі № 310/3392/17, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.07.2017, застосовано до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів з утриманням у ДУ «Вільнянська УВП (№11)» МЮУ, строк тримання під вартою ОСОБА_4 постановлено рахувати з моменту затримання, тобто з 18 год. 15 хв. 14.06.2017 року до 18 год. 15 хв. 12.08.2017 року.

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11.08.2017 року у справі № 319/990/17 призначено судовий розгляд кримінального провадження № 0001584 від 04.05.2017 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , змінено ОСОБА_4 міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби, без застосування електронного засобу контролю, звільнивши його із зали суду, покладено на ОСОБА_4 наступні обов`язки: заборонено залишати своє фактичне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.; прибувати до Куйбишевського районного суду Запорізької області на розгляд даного кримінального провадження за кожним викликом суду у встановлене місце, день та час; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме: смт. Більмак Запорізької області, без дозволу суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання; встановлено строк домашнього арешту ОСОБА_4 до 09.10.2017 року включно.

Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 у справі №319/990/17, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2021, ОСОБА_4 визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_3 визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України. Запобіжні заходи відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до набрання судовим рішенням законної сили, ухвалено не застосовувати.

Позивачі зазначаючи, що внаслідок незаконного повідомлення їм про підозру та пред`явлення їм обвинувачення у злочинах, яких вони не скоювали, а ОСОБА_4 також незаконним триманням під вартою та під домашнім арештом, їм завдано моральної шкоди, в зв`язку з чим звернулись до суду з позовом.

VІ. Норми права, які застосував суд

Положеннями ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 1, 2 та 7 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі Закон №266/94-ВР).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону №266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1) ч. 1 ст. 2 Закону №266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону №266/94-ВР, у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями ст. 4 Закону №266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону №266/94-ВР).

Відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

VIІ. Оцінка суду

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивачі просять стягнути моральну шкоду, вказуючи, що їм завдано моральних страждань, що полягали у приниженні їх честі та гідності внаслідок незаконного повідомлення їм про підозру та пред`явлення обвинувачення у злочині, якого вони не скоювали, а також душевних страждань, яких вони зазнали у зв`язку з проведенням проти них слідчих дій та судового процесу, а також незаконного тримання під вартою та під домашнім арештом ОСОБА_4 , що привело до порушення їхніх нормальних зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми.

Як слідую з протоколів допиту підозрюваного від 15.06.2017 та 19.07.2016 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на початку досудового розслідування давали покази на підтвердження своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Будь яких доказів того, що дача показань ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час допиту в якості підозрюваних, при розслідуванні кримінального провадження № 00001584, встановлена, як така, що зроблена під тиском правоохоронних органів позивачами не наведено.

Відповідно до позиції викладеної у постанові Верховного суду від 25.04.2019 року у справі № 704/696/16-ц під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.

Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

З матеріалів справи слідує, що 09.08.2017 після зміни та остаточного повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та залучення ним захисника він відмовився надавати показання скориставшись правом, передбаченим ст. 63 Конституції України. Отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 здійснював самообмову.

При цьому обставини справи вказують на те, що ОСОБА_3 як при повідомленні про підозру 19.06.2017 так і після заміни раніше повідомленої підозри 24.06.2017 добровільно перешкоджав з`ясуванню істини та сприяв притягненню до кримінальної відповідальності за вчинення вказаних кримінальних правопорушень (злочинів), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди завданої повідомленням позивачу-1 про підозру та пред`явленням обвинувачення, у злочині передбаченому ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки позивач під час досудового слідства давав показання на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною та зафіксована в матеріалах кримінальної справи.

При цьому, посилання позивачів на норми ч. 1-1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є безпідставними, оскільки вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 року по справі № 319/990/17 не було встановлено факту незаконного повідомлення позивачам про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та факту незаконного взяття і тримання під вартою.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував під слідством та судом 43 повних місяці (з урахуванням розгляду справи в апеляційному порядку): з 19.06.2017 року (повідомлення про підозру) до 25.01.2021 року (набрання вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області законної сили).

Для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 року по справі №319/990/17 ОСОБА_3 визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, але у межах цієї ж кримінальної справи визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України і призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі, однак звільнено від покарання з випробуванням та іспитовим строком два роки.

В постанові від 06.03.2019 у справі № 161/10842/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому.

На підставі викладеного, неможливо стверджувати про незаконність перебування ОСОБА_3 під слідством та судом, так як він у подальшому був визнаний винним та засуджений за злочин, передбачений ч. 2 ст. 310 КК України, оскільки факт непідтвердження в суді однієї із кваліфікуючих ознак злочину, чи певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94.

З огляду на вищезазначене вимоги позивача-1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача-2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок незаконного повідомлення йому про підозру, пред`явлення обвинувачення у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України та перебування під слідством та судом, встановлено, що оскільки вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16.09.2019 по справі №319/990/17 ОСОБА_4 визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94-ВР у позивача-2 виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Перебування позивача-2 під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості.

При цьому наявність завданої шкоди, визнається та не заперечується й відповідачем-1, який фактично заперечував лише щодо розміру її відшкодування.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298 цс 18.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 02.12.2015 у справі за № 6-2203цс15 та постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 468/901/17-ц.

Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції, мінімальний розмір заробітної плати становить 6000 грн.

ОСОБА_4 перебував під слідством та судом 43 повних місяці: з 14.06.2017 (фактичне затримання) до 25.01.2021 (набрання законної сили вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області).

Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди із розрахунку розміру мінімальної заробітної плати 6000 грн за кожен місяць перебування ОСОБА_4 під слідством та судом, у цьому випадку становить 43 місяці*6000 =258 000.

Відповідно до позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/140 визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зважаючи на обставини справи, представлені сторонами докази, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача-2, як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його утримання під вартою та під домашнім арештом, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач-2 через неможливість тривалого відновлення своїх прав, враховуючи характер і обсяг страждань, які поніс позивач-2, суд вважає, що належний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4 в даному випадку складає 258 000 грн, що відповідає принципу пропорційності, розумності та справедливості.

Суд не погоджується з розрахунком моральної шкоди позивачів в частині початку періоду розрахунку, а саме з дати внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження під № 00001584, оскільки всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем-2 не доведено, що порушення його прав відбулось саме з цієї дати, а не з дати затримання.

VIII. Висновок суду

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 258 000грн та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 258 000 (двісті п`ятдесят вісім тисяч) грн 00 коп.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Запорізького апеляційного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області.

Позивач-1: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Позивач-2: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач-1: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області (адреса місця знаходження: 69005 вул. Матросова, буд. 29а, м. Запоріжжя, ).

Відповідач-2: Запорізька обласна прокуратура (адреса місця знаходження: 69057 вул. Олександра Матросова, буд. 29А, м. Запоріжжя, ).

Відповідач-3: Державна казначейська служба України (адреса місця знаходження: 01601, вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, ).

Повне рішення складено "26" травня 2021 року.

Суддя Г.Ю.Валігурський