Справа №489/3426/19
Провадження № 22-ц/812/769/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - адвоката Трушнікова Миколи Миколайовича

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», про усунення перешкод в користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконжидбудсервіс»), про усунення перешкод в користуванні власністю, відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 18 серпня 2005 року на публічних торгах вона викупила кімнати АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 , який належав ТОВ «Ніконджитбудсервіс». З часу проведення торгів, та до 11 червня 2018 року мешканці гуртожитку оскаржували результати торгів, але рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року, у задоволенні всіх позовів щодо недійсності торгів було відмовлено.

Вказувала, що ОСОБА_3 разом зі своєю родиною, яка складається з чотирьох осіб була вселена у гуртожиток, у спірні кімнати в листопаді 2003 року на підставі договору найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», та зареєстрована за вказаною адресою.

У грудні 2015 року, вже після отримання нею права власності на спірні житлові приміщення, в порушення вимог закону ТОВ «Ніконджитбудсервіс» уклало договір найму з сином ОСОБА_3 - ОСОБА_4 для проживання в кімнатах АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 всіх чотирьох відповідачів. Згідно вимог ст.215 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не мало права розпоряджатись чужою власністю. Таким чином, на час подання позову відповідачі не мають жодних прав на користування належними їй житловими кімнатами.

20 серпня 2018 року вона надіслала відповідачам лист-пропозицію про укладення з нею, як власником, договору найму, та надіслала їм проект такого договору для підписання. У іншому випадку, запропонувала їм виселитись із займаних приміщень, однак відповіді від відповідачів не отримала. 15 січня 2019 року нею повторно надіслано відповідачам ще один лист в якому пропонувала висилитись з належних їй кімнат до 15 лютого 2019 року, на який також відповіді не отримала.

Вважає, що відповідачі навмисно порушують її право власності, тим самим спричиняють їй шкоду, тому просила усунути їй перешкоди в користуванні кімнатами АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з вказаних житлових приміщень.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року, з урахування ухвали про виправлення описки від 17 листопада 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з кімнат АДРЕСА_2 - АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

У частині позовних вимог про виселення ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлових приміщень блоку АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 по АДРЕСА_1 , і не надавала свого дозволу ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на проживання в цій квартирі. При цьому, судом не встановлено жодної правової підстави зайняття відповідачами спірного житлового приміщення, оскільки будь-яких договорів найму між сторонами не укладалось.

Проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у належному позивачеві житловому приміщенні порушує її законні права та інтереси. Тому з врахуванням положень ст.ст.321, 383, 391 ЦК України вона має право вимагати виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, оскільки їх проживання без належних правових підстав, обмежує позивача у реалізації права власності на це житло.

За такого, вважав позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення законними і обґрунтованими, та відповідно підлягають задоволенню.

У задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_7 , судом відмовлено виходячи з того, що останній в спірному житловому приміщенні не проживає, відповідно підстав для його виселення немає.

У грудні 2020 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до суду із заявою про скасування вищезазначеного заочного рішення, яку ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2021 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2021 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - адвокат Трушніков М.М. подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги представник апелянтів зазначав, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають у гуртожитку з 2001 року по теперішній час, заборгованості не мають. За цей період своїми силами і за власні кошти утримають кімнату, за погодженням з ТОВ «Ніконжитбудсервіс», зробили капітальний ремонт на загальну суму 50 000 грн.

Оскільки вартість об`єкту оренди збільшилася у результаті зроблених поліпшень, то на їх думку у відповідності до ст.ст.331,773,778 ЦК України у них виникло право власності на частину орендованого майна, яка відповідає їхнім поліпшенням.

Більш того, відповідачі не зверталися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності. Тому в порушення вимог ст.ст.280,283 ЦПК України суд розглянув справу 19 жовтня 2020 року без їх участі, що є підставою для скасування заочного рішення. Не повідомлення про розгляд справи позбавило їх можливості подавати докази та заперечувати проти вимог позивача.

Також, судом не взято до уваги, що виселення із гуртожитку регулюється главою 4 розділу 3 ЖК України, за приписами виселення з гуртожитку можливо лише у випадку передбасногост.132 ЖК України.

Позов вони не визнають ще й огляду на те, що з врахуванням позиції Верховного Суду, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушення права на повагу до житла.

Більш того, у відповідності до Закону України» Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (СOVID-19) було призупинено іпотечні платежі, скасовано нарахування штрафів за несвоєчасну оплату комунальних послуг, заборонено відключати та примусово виселяти із житла за їх несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг.

Правом на подачу відзиву ОСОБА_1 не скористалася.

У суді апеляційної інстанції відповідачі та їх представник апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення, та скасування рішення суду першої інстанції.

Позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити, залишивши без змін судове рішення.

Відповідач ОСОБА_7 , третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених ст. 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає у повній мірі.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Також власник має право за наявності обставин, які мають істотне значення, вимагати припинення сервітуту за рішенням суду (частина друга статті 406 ЦК України).

У той же час згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У цій справі вирішується спір, який виник між власником житлових кімнат та користувачами вказаним житлом.

Отже, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Такі висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, яка обґрунтовано врахована судом першої інстанції під час розгляду даної справи.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, за договором користуванняплощею у гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс» №315, укладеному 11 листопада 2003 року між ТОВ» Ніконжитбудсервіс» та ОСОБА_3 , остання вселилася разом із своєю родиною, яка складається з чотирьох осіб до кімнати АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

За умовами цього договору його укладено на строк до одного року( п.1.1) з правом пролонгації на строк, вказаний у п.1.1 , якщо ні одна із сторін не пізніше, чим за місяць не повідомить іншу про розірвання договору.

ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстровані за вказаною адресою з 14 листопада 2003 року року, а ОСОБА_4 з 10 травня 2007 року( т.1 а.с.40,41,42,43).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 вказала, що кімнат АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 надано їй для проживання не як працівникові ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Відповідно до акту прилюдних торгів, затверджених ППВР відділу ДВС Миколаївського обласного управління юстиції від 21 вересня 2005 року ОСОБА_1 придбала у власність житлові приміщення блоку АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 у будинку АДРЕСА_1 .

Листом від 04 січня 2007 року, ТОВ «Ніконжитбудсервіс» повідомило ОСОБА_3 про розірвання укладеного між ними договору, в зв`язку з продажем кімнат АДРЕСА_2,АДРЕСА_3 на відкритих торгах ОСОБА_1 . Отже, підстави для проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні на підставі вищевказаного договору припинено.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія 974 від 07 листопада 2013 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житлові приміщення блоку АДРЕСА_2_АДРЕСА_3 .

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення, що підтверджується матеріалами оглянутої у судовому засіданні матеріалами цивільної справи 489/185/14-ц. Рішенням Ленінського районного суду м .Миколаєва від 17 квітні 2014 року у задоволені позову відмовлено.

Разом з тим, незважаючи на те, що власник житлових кімнат є ОСОБА_1 , про що достеменно було відомі ТОВ «Ніконджитбудсервіс», останній починаючи з 2012 року укладало договори найму (оренди) житла належного позивачеві з ОСОБА_4 :

-26 листопада 2012 року на строк з 01 грудня 2012 року по 31 жовтня 2013 року з правом пролонгації та користування цим житлом 4 осіб;

-01 червня 2014 року строком на 7 місяців до 31 грудня 2014 року та правом користування цим житлом 3 осіб: наймача, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ;

-30 грудня 2014 року на строк з 01 січня по 31 грудня 2015 року з правом пролонгації та користування цим житлом наймачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ;

-23 грудня 2015 року на строк з 01 січня по 31 грудня 2016 року з правом пролонгації та проживання наймача, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

-31 грудня 2016 на строк з 01 січня по 31 грудня 2016 року з правом пролонгації та користування цим житлом наймачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_5

-29 грудня 2017 року на строк з 01 січня по 01 грудня 2018 року з правом пролонгації та користування цим житлом наймачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ;

-Додатковою угодою від 01 червня 2018 року до договору від 29 грудня 2017 року було внесено зміни стосовно розміру орендної плати.

Вказані обставини щодо договірних відносин між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та відповідачами підтверджено і листом від 04 березня 2019 року №158, наявним в матеріалах справи( т.1 а.с.14).

У суді першої інстанції представник третьої особи вказувала, що відповідачі у спірних кімнатах не проживають, проте належних та допустимих доказів такого до суду не надано.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач зверталась до ОСОБА_3 з пропозицією про укладення договору оренди та з письмовою заявою в якій просила звільнити належне їй жиле приміщення. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вказані звернення були залишені без відповіді.

У судовому засіданні відповідачі заперечували отримання таких пропозицій та на необізнаність того, що позивач є власником цих кімнат.

Однак, аргументи відповідачів про необізнаність належності спірного житла є ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 та члени її сім`ї мали усвідомлювати, що правомірність їх проживання у кімнатах АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 вирішено рішенням Заводського районного суд м. Миколаєва від 22 травня 2017 року у цивільній справі №489/2306/14 за позовом ОСОБА_8 та інших до Головного управління юстиції у Миколаївській області, ТОВ «Ніконджилбудсервіс», ОСОБА_1 та інших, треті особа, які не заявляють вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 та інші., про визнання недійсними прилюдних торгів, угод продажу приміщення гуртожитку, протоколів та актів проведення торгів, у задоволення якого відмовлено і таке є чинним.

В той же час, відповідачі, користуючись наявністю реєстрації за спірною адресою, всупереч волі власника житла, фактично продовжують користуватись квартирою для проживання без будь-яких правових підстав, чим чинять перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй житловою нерухомістю.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, а також те, що позивач, як власник житлових приміщень блоку АДРЕСА_2-АДРЕСА_3 по АДРЕСА_1 , не надавала свого дозволу ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на проживання в цих кімнатах, а останні заходів для врегулювання відносин та укладання договору найму житла до позивача не зверталися, тому відсутні підстави для зайняття відповідачами спірного житлового приміщення.

Розпорядження власником своїм майном є одним із складових права власності (ст. 317 ЦК України), тому використання зазначеного права не є неправомірним до того часу поки воно не завдає шкоду охоронюваним законом правам та інтересам.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно врахувавши вимоги пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та факти того, що договір найму на проживання в спірних кімнатах відповідачами з позивачем не укладався та інтереси позивача, як власника та користувача житла, перевищують інтереси колишніх мешканців, у яких припинились правові підстави користуватись чужим майном і підстави для збереження за ним жилого приміщення, прийшов до вірного висновку про задоволення позову, а відтак, апеляційний суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

За такого, аргументи апеляційної скарги з посиланням на практику Верховного Суду , про те, що тривалий час проживають у спірному житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушення права на повагу до житла, не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають у гуртожитку з 2001 року по теперішній час, заборгованості не мають, за цей період своїми силами і за власні кошти утримають кімнату, за погодженням з ТОВ «Ніконжитбудсервіс», зробили власним коштом капітальний ремонт на загальну суму 50 000 грн., а відтак у них виникло право власності на частину орендованого майна, яка відповідає їхнім поліпшенням не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не є підставами для набуття права власності.

Аргументи апеляційної скарги проте, що вони не підлягають виселення у зв`язку із прийняттям Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (СOVID-19) відповідно до якого призупинено іпотечні платежі, скасовано нарахування штрафів за несвоєчасну оплату комунальних послуг, заборонено відключати та примусово виселяти за їх несвоєчасну оплату ЖКП, не заслуговують на увагу, оскільки стосується заборони примусового виселення із житла під час примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за ЖКП. В той же час, підставами для виселення за цим позовом, є перешкоди відповідачів у користуванні позивачем його власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу 19 жовтня 2020 року без їх участі, а відтак є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів відхиляє.

Як вбачається із матеріалів справи провадження у справі відкрито 29 серпня 2019 року та призначено до розгляду на 11 грудня 2019 року. Судова кореспонденція повернулася до суду з відміткою «про відсутність адресатів за вказаною адресою».

Після чого справа до розгляду призначалася неодноразово - на 19 березня, 25 червня 2020 року, відповідачі повідомлялися про дату , час та місце розгляду справи, проте судові повістки повернуто до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Ухвалою суду першої інстанції від 25 червня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 01 жовтня 2020 року. Судові повістки повернулися до суду з відміткою про «відсутність адресата за вказаною адресою (т.1 а.с.110-114), що в силу приписів п. 3 ч.8 ст.128 ЦПК України є свідчення належного вручення судової повістки.

З врахуванням того, що сторони у судове засідання 01 жовтня не з`явилися, суд першої інстанції керуючись приписами ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України склав повний текст судового рішення 19 жовтня 2020 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

І рішення суду в частині відмови у задоволені позову до ОСОБА_7 не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не переглядається.

Оскільки судове рішення залишено без змін, то відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - адвоката Трушнікова Миколи Миколайовича залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.