Справа № 417/226/21
Провадження № 2/417/121/21
РІШЕННЯ

Іменем україни

"25" травня 2021 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Логвіненка Т.Г.

за участі секретаря Білянської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и в :

22.02.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 12 грудня 2019 р. між ним, відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою загальною площею 0,2287 га, з якої: площею 0,1500 га в межах згідно з планом, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,0787 га (рілля), переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастрові номери яких відповідно :09:002:0064 та :09:002:0065, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12.12.2019 р., посвідчених державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Луганської області Ченакалом О.Є та зареєстровані в реєстрі відповідно за № 2405 та № 2406.

Право власності на вищезазначений житловий будинок та земельні ділянки, зареєстровані за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12.12.2019 р., номер запису про право власності відповідно 34603373, 34604808 та 34605255, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2019 р.

Відповідно до п.3.1.1 договору купівлі-продажу житлового будинку продавці зобов`язані були передати йому зазначений будинок не пізніше 31 грудня 2019 р., так як на час укладення договору в житловому будинку проживав та був зареєстрований ОСОБА_2 . Крім того, при укладенні договору між ним та відповідачем ОСОБА_2 була домовленість про те, що в цей термін він самостійно зніметься з реєстрації місця проживання.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 408 від 18.02.2021 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не знявся з місця реєстрації та станом на 18.02.2021 р. є зареєстрованим за вищевказаною адресою.

Вищевказана обставина узгоджується також із даними, які містяться в домовій книзі, заведеній 12.02.1987 року.

Тобто, відповідач на виконання умов договору 27.12.2019 р. звільнив житловий будинок, передав йому ключі від нього, технічний паспорт на житловий будинок, але не знявся з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. На даний час відповідач в житловому будинку не проживає, його особисті речі відсутні, він має інше постійне місце проживання. Обставина того, що ОСОБА_2 з 28.12.2019 року не проживає у вищезазначеному житловому будинку підтверджуються також актом обстеження фактичного проживання осіб від 18.02.2021 р., складеним депутатом Марківської селищної ради ОСОБА_4 . Крім того, цю обставину підтверджують свідки, які посвідчили своїм підписом в зазначеному акті депутата ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причина неявки не відома, хоча повідомлення про час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь.

Представник позивача-адвокат Красноруцький О.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.56).

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Повідомлення про судове засідання або про виклик до суду осіб, яким неможливо здійснити надіслати кореспонденції", оскільки ОСОБА_2 не отримує судові виклики за місцем мешкання (а.с.74). Клопотань чи заперечень суду не надано.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

В судовому засіданні судом було встановлено, що 12 грудня 2019 р. між позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою загальною площею 0,2287 га, з якої: площею 0,1500 га в межах згідно з планом, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,0787 га (рілля), переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастрові номери яких відповідно :09:002:0064 та :09:002:0065, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12.12.2019 р., посвідчених державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Луганської області Ченакалом О.Є та зареєстровані в реєстрі відповідно за № 2405 та № 2406(а.с.6-8).

Право власності на вищезазначений житловий будинок та земельні ділянки, зареєстровані за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12.12.2019 р., номер запису про право власності відповідно 34603373, 34604808 та 34605255, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2019 р.(а.с.9-11).

Відповідно до п.3.1.1 договору купівлі-продажу житлового будинку продавці зобов`язані були передати позивачу зазначений будинок не пізніше 31 грудня 2019 р., так як на час укладення договору в житловому будинку проживав та був зареєстрований ОСОБА_2 . Крім того, при укладенні договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 була домовленість про те, що в цей термін він самостійно зніметься з реєстрації місця проживання.

Згідно Довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області №408 від 18.02.2021 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (голова домогосподарства), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (не родич) (а.с.20).

Відповідно до Паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 27.11.1999 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20.11.2007 року (а.с.4).

Відповідно Акту обстеження фактичного проживання осіб, складеного депутатом Марківської селищної ради Марківського району Кривошлик Надією від 18.02.2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 28.12.2019 року . Вказані дані підтверджують свідки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також підписали даний Акт (а.с.21).

Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Виходячи з положень ст.150 Житлового кодексу України та ст.383 Цивільного кодексу України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідач ОСОБА_2 є іншою особою.

Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач більше одного року не проживає у вищевказаній будівлі позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано і він підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується дублікатами квитанцій від 22.02.2021 року про сплату судового збору в сумі 908 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263-265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) у якості відшкодування сплаченого судового збору 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.Г.Логвіненко