Справа № 740/4259/20
Провадження № 2/740/177/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ніжинського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Суми) (далі - Ніжинський МР ВДВС) про скасування арешту майна,

установив:

У жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: скасувати арешт будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови Ніжинського міського суду Чернігівської області від 17 березня 1997 року про арешт майна, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 3670228; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 31 серпня 2006 року за № 3670228 про арешт будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона та її чоловік - ОСОБА_2 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину будинку, вказану спадщину ОСОБА_1 прийняла.

Позивачці стало відомо, що спадковий будинок у цілому перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна від 17 березня 1997 року, винесеної Ніжинським міським судом Чернігівської області за поданням судового виконавця.

Позивачка звернулася до відповідача щодо припинення обтяження, на що 28 листопада 2019 року отримала відповідь, що у Ніжинському МР ВДВС відомості про обтяження цього майна відсутні.

У відповідь на адвокатський запит отримано інформацію, що до Ніжинського МР ВДВС не надходили виконавчі листи про стягнення із ОСОБА_2 боргу, і на виконанні будь-які провадження стосовно нього не перебувають.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, судове засідання призначено на 11-00 год. 18 листопада 2020 року. Разом з цим указаною ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ніжинську міську державну нотаріальну контору.

18 листопада 2020 року судове засідання відкладено на 09-00 год. 22 грудня 2020 року, а в подальшому відкладено на 09-00 год. 15 січня 2021 року.

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву, в якій просила розгладати справу за її відсутності. Підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду листа про розгляд справи за відсутності представника відповідача, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Третя особа не забезпечила явки в судове засідання свого представника з невідомих суду причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 13 вересня 2019 року будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_2 - 2/3 частини та ОСОБА_1 - 1/3 частини. При цьому право власності на 2/3 частини цього будинку отримано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 листопада 1971 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори (а. с. 9 - 12).

Як убачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16 березня 2019 року Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

Позивачка стверджує, що вона як дружина ОСОБА_2 прийняла спадщину після його смерті, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 18 листопада 1967 року серії НОМЕР_2 та витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі (а. с. 8, 13).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на будинок АДРЕСА_1 накладено обтяження у виді арешту, датою виникнення вказано 03 квітня 1997 року, підставою - Ніжинський міськрайоний суд; власником цього будинку зазначено ОСОБА_2 ; зареєстровано 31 серпня 2006 року за № 3670228 реєстратором - Ніжинською міською державною нотаріальною конторою (а. с. 14).

На а. с. 16 міститься копія ухвали Ніжинського міськсуду від 17 березня 1997 року в справі № 2-1426/1997 р., відповідно до якої на підставі подання судового виконавця Ніжинського міськсуду з метою забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 900 грн накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме: автомобіль М-412, держ. № НОМЕР_3 , автомобіль ГАЗ-53 та автомобільний причіп держ. № НОМЕР_4 .

Як убачається з наданої на адвокатський запит інформації від 25 травня 2020 року, до Ніжинського МР ВДВС не надходили та на виконанні не перебувають виконавчі документи про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 900 грн. Згідно з відомостями з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19 листопада 2019 року, номер витягу 631913636 та 63191560, за ОСОБА_2 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація відсутня (а. с. 18).

Державний нотаріальний архів Чернігівської області у відповідь на запит суду повідомив, що на майно ОСОБА_2 03 квітня 1997 року за реєстровим № 790 накладено арешт на підставі ухвали Ніжинського міськсуду Чернігівської області від 17 березня 1997 року.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України к ожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 вересня 2019 року в справі № 607/3894/17 (провадження № 61-34202св18).

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивачка обґрунтувала свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права як власника, захист якого передбачено ст. 321, 391 ЦК України.

За змістом поданої позовної заяви між сторонами у справі немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і в справі відсутні відомості про те, що таке право позивачки будь-ким, у тому числі відповідачем, оспорюється.

Разом з цим слід зазначити й таке.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як убачається з матеріалів справи, арешт на будинковолодіння не накладався Ніжинським МР ВДВС.

Посилання позивачки на ухвалу Ніжинського міськсуду від 17 березня 1997 року, як на підставу накладення арешту на нерухоме майно у виді будинку є безпідставним, оскільки вказаною ухвалою арешт накладено на конкретно визначене в постанові майно боржника ОСОБА_2 і воно складається з двох автомобілів та причіпу, тобто на рухоме майна.

При цьому слід зауважити, що датою виникнення обтяження відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, є 03 квітня 1997 року, а вищезазначену ухвалу суду постановлено 17 березня 1997 року; обтяження у виді арешту майна на вказане будинковолодіння зареєстроване 31 серпня 2006 року за № 3670228 реєстратором - Ніжинською міською державною нотаріальною конторою.

На підставі ст. 53 ЦПК України суд ухвалою від 23 жовтня 2020 року залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ніжинську міську державну нотаріальну контору.

З урахуванням установленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності суд позбавлений можливості з власної ініціативи вирішувати питання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача з належним оформленням цієї процесуальної дії.

Разом з цим слід зазначити, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що вона зверталася до Ніжинської міської державної нотаріальної контори як до реєстратора обтяження для скасування арешту на зазначене будинковолодіння та що їй у цьому відмовлено. За відсутності таких доказів позивачка не позбавлена можливості захистити свої права в позасудовому порядку.

За сукупності вищевказаних обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на предмет спору, заявлений спосіб захисту та з урахуванням визначеного позивачкою відповідача за вказаними вимогами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 48, 51, 76 - 81, 89, 263 - 265, 318 - 319 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ніжинського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Суми) про скасування арешту майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 18 січня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко