Єдиний унікальний номер судової справи 490/5157/13-ц
Номер провадження 22-ц/812/1039/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 травня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Пасечнюком І.П.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 24 березня 2021 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду о 09 год. 48 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/08-112/27384, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 7 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних, на строк до 27 січня 2013 року.

В забезпечення виконання умов вищевказаного договору 31 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що позичальник не виконувала зобов`язання за кредитним договором та в неї виникла прострочена заборгованість, банком було надіслано сторонам попередження про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З метою недопущення відповідних наслідків відносно стягнення на належне позивачу нерухоме майно в рахунок погашення кредитної заборгованості, починаючи з 21 серпня 2009 року ОСОБА_1 почав виконувати зобов`язання ОСОБА_3 по сплаті відповідних коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Загалом, в період з 21 серпня 2009 року по 27 січня 2013 року, позивачем було сплачено банку 5 077.45 доларів США, що станом на 27 січня 2013 року еквівалентно 40 584 грн. 05 коп.

Станом на 27 січня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком була погашена в повному обсязі.

Посилаючись на викладені обставини, та положення ч.2 ст.556 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 в порядку регресу 5 077.45 доларів США, що станом на 27 січня 2013 року еквівалентно 40 584 грн. 05 коп., а також судові витрати у справі.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 червня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій, окрім суми боргу, просив також стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 1 168 доларів США.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що позивач, фактично, перерахував за відповідача грошові кошти. Проте, відбулося лише часткове погашення боргу відповідача перед банком, та вказані дії позивача не охоплюються змістом правовідносин майнового поручителя згідно із договором іпотеки, та не є виконанням зобов`язань відповідача перед банком саме за рахунок майна - предмета іпотеки. Також вказувала на те, що до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення цивільного законодавства щодо поруки, а відтак посилання позивача на ст.556 ЦК України, як на правову підставу позову на звернення з регресною вимогою про стягнення коштів, є наслідком невірної кваліфікації змісту правовідносин, які виникли між сторонами.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надала до суду заяву, в якій заперечувала проти заяви позивача про збільшення позовних вимог. Зазначала, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до відповідача з вимогою про сплату йому в регресному порядку грошових коштів. Також зазначала, що вимога про стягнення трьох процентів річних є по суті новою позовною вимогою, а не збільшенням позовних вимог, а тому просила у прийняті такої заяви відмовити. Також просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 5 077.45 доларів США та судовий збір у розмірі 405 грн. 84 коп.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 , як майновий поручитель за кредитним договором від 27 січня 2006 року №014/08-112/27384, виконав зобов`язання боржника (відповідача) перед банком, тому до нього як до нового кредитора перейшло право вимоги до боржника про відшкодування сплаченої суми боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, про відмову у задоволені позову.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» і ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №014/08-112/27384, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 7 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних, на строк до 27 січня 2013 року (том 1 а.с.5-7).

Відповідно до умов кредитного договору кредит надавався позичальнику на умовах його забезпечення, строковості повернення та плати за користування, а позичальник зобов`язалась належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також здійснювати його погашення та відсотків за користування ним у валюті, що відповідає валюті кредиту, відповідно до встановленого графіку щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця отримання кредиту (п.п.3.1, 5.1 договору).

31 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній в забезпечення виконання умов кредитного договору №014/08-112/27384 від 27 січня 2013 року, передав в іпотеку банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.17-22).

Згідно п.4.2.2 вказаного договору іпотекодавець має право достроково виконати основне зобов`язання за кредитним договором, якщо це не суперечить змісту зобов`язання, а іпотекодержатель не вправі відмовити в прийнятті такого виконання.

Відповідно до п.4.2.3 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотекодавець має право у будь-який час до моменту реалізації предмета іпотеки припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи витрати по вчиненню виконавчого напису, судові витрати, витрати на оплату залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрату на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо.

Оскільки позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, банк направив позивачу попередження про стягнення заборгованості за вказаним кредитом та звернення стягнення на майно (том 1 а.с.14,15).

Відповідно до наданих позивачем копій квитанцій у період з 21 серпня 2009 року по 16 січня 2013 року в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №014/08-112/27384 від 27 січня 2006 року на рахунок банку внесено кошти в загальному розмірі 5 077.45 доларів США (том 1 а.с.26-68).

Згідно з довідкою №81-1-0-00/20380 від 18 березня 2013 року, виданою Миколаївською обласною дирекцією Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», який є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», ОСОБА_3 станом на 18 березня 2013 року не має заборгованості за кредитним договором №014/08-112/27384 від 27 січня 2006 року, кредит, в тому числі нараховані відсотки та штрафні санкції сплачені в повному обсязі (том 1 а.с.24).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки він як майновий поручитель виконав зобов`язання відповідача перед кредитором, то до нього перейшло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми боргу.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.572 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 3 ст.1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (набрав чинності 01 січня 2004 року), іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Однією з ознак застави є те, що це є додаткове, акцесорне зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликане наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування й застави.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому в іпотечних правовідносинах майновий поручитель за іпотечним договором вступає в правовідносини безпосередньо з кредитором, але не від імені боржника, а від власного імені.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до ч.3 ст.42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Таким чином, ст.11 та ст.42 Закону України «Про іпотеку» визначають правові наслідки різних ситуацій задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки (ст.11 Закону України «Про іпотеку») і добровільного повного або часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника (ст.42 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, якщо основне зобов`язання припиняється внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, то відбувається заміна особи в зобов`язанні і майновий поручитель набуває всіх прав кредитора за основним зобов`язанням (ч.2 ст.11 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, то майновий поручитель вправі вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми; це право виникає в силу ст.42 Закону України «Про іпотеку», а його правова природа є регресною.

Статтею 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Отже, оскільки позивач, як майновий поручитель за кредитним договором №014/08-112/27384 від 27 січня 2006 року, виконував зобов`язання боржника (відповідача) перед банком шляхом перерахування коштів на погашення кредиту по кредитному договору, борг за вказаним кредитним договором відсутній, то за таких умов, до нього переходить право вимоги від кредитора на відшкодування сплаченої суми, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що доказів на підтвердження того, що саме позивач здійснював погашення заборгованості у розмірі зазначеному у позовній заяві немає, суд оцінює критично, оскільки вказане спростовується наявними в матеріалах справи квитанціями.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 , як майновий поручитель у межах своєї відповідальності, визначеної договором іпотеки, не виконав повністю основне зобов`язання боржника, яке відповідає межам майнової поруки та не отримав від кредитора документ на підтвердження зобов`язання боржника, яке ним (майновим поручителем) виконано, тому виключена можливість переходу прав кредитора до позивача та відповідно відсутні підстави для задоволення його позовних вимог про стягнення сплаченої частини боргу, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права та є помилковими.

Враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_3 у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 26 травня 2021 року