Справа №705/2570/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючого судді Піньковського Романа Володимировича, розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , в обґрунтування якої зазначила, що 28 січня 2006 року уклала шлюб з ОСОБА_2 . Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами офіційно розірвано 24 грудня 2013 року. При розірванні шлюбу питання щодо місця проживання дитини не вирішувалося. Фактично шлюбні стосунки припинені з жовтня 2006 року. Син залишився проживати разом з нею. На цей час, керуючись інтересами та бажанням дитини, вона має намір здійснити подорож за кордон на відпочинок. Водночас, дитина часто хворіє на гостро-респіраторні захворювання, для профілактики яких за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

У відповідача перед нею виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, яку в судовому порядку з відповідача стягнуто, і яку вона планує використати на оздоровлення сина.

В телефонній розмові із відповідачем щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, він відмовляє у наданні такого дозволу, при цьому не обґрунтовуючи свою відмову. На письмовий запит також відповідач відповіді не надав, при тому, що її лист отримав. Відповідач постійно ухиляється від спілкування з нею по питанню виховання сина, з дитиною за весь період життя не спілкувався, не вітав сина з днем народження, взагалі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Наголошує, що тимчасовий виїзд дитини на відпочинок за кордон, не буде порушувати права відповідача на спілкування з сином та участь у його вихованні.

Вважає, що позиція відповідача щодо ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон шкодить інтересам сина та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

У зв`язку з цим просить суд надати їй або уповноваженій нею особі дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України до Арабської Республіки Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення без письмової згоди (дозволу) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 у період з 22.10.2021 року по 15.11.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір, сплачений при зверненні до суду з цим позовом, у розмірі 908,00 грн.

В подальшому позивач звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог, а саме просить суд при розгляді справи врахувати виправлення терміну виїзду дитини, а саме «надати дозвіл у період з моменту (наступного дня) набрання рішенням суду законної сили, терміном на 25 днів».

Ухвалою судді від 12.08.2021 року, після надходження до суду інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у визначений строк з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Також суддею визначено строки для подання позивачем відповіді на відзив та подання відповідачем заперечень.

Від відповідача на адресу суду надійшло заперечення, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що позивачем взагалі не обґрунтовано позовні вимоги. Так, у позові позивач вказує, що зверталася до нього з метою отримання відповідного дозволу, але при цьому будь-якого доказу про звернення не надала. Також позивачем конкретної адреси місця проживання дитини та надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України не надано, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 71 від 24 грудня 2013 року.

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання від 23.01.2020 року № 346/22-13, виданої відділом державної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради та довідкою про реєстрацію місця проживання від 11.11.2020 року № 4427/22-13, виданої відділом державної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради.

Позивач має бажання щоб дитина виїхала тимчасово за кордон на відпочинок. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу.

Відповідно до ч. ч. 2 та 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст. 141 СК України).

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків: батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви у ОСОБА_1 існують труднощі в отриманні від батька неповнолітнього сина дозволу (згоди) на виїзд дитини за кордон.

Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам неповнолітньої дитини матеріали справи не містять.

Суд не бере до уваги твердження відповідача, викладене у його запереченні на позовну заяву про те, що позивач не зверталася до нього із письмовим зверненням щодо отримання дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачем до позовної заяви надано копії таких письмових заяв від 16.04.2021 року та від 08.05.2021 року, описи та квитанції про направлення цих листів рекомендованим повідомленням та поверненням рекомендованого повідомлення з відміткою про вручення ОСОБА_2 . У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що відповідач не надав суду доказів щодо вчинення ним дій після звернення позивача для оформлення у належний спосіб дозволу для виїзду дитини за кордон без супроводу батька.

Також, позивач у своїй позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог, чітко вказує, що просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька на відпочинок на визначений строк, при цьому позивач позбавлена можливості вказати точну назву готелю, а також дату виїзду та повернення, оскільки для цього їй необхідно придбати путівки, що вона позбавлена можливості зробити, не маючи на це відповідного дозволу батька, а також врахувавши, епідеміологічну ситуацію, що склалася, у зв`язку із поширенням короновірусної інфекції у світі.

За вказаних обставин суд критично оцінює позицію відповідача про те, що позивач не надає доказів про повернення дитини на територію України.

Суд звертає увагу, що процесуальна позиція відповідача фактично зведена лише до незгоди з позовними вимогами позивача та не містить належного обґрунтування причин не надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Таким чином, на думку суду, фактична відмова батька у наданні позивачу згоди на виїзд дитини за кордон є безпідставною, оскільки обмежує права та інтереси дитини оскільки відсутні інші обставини, які перешкоджають виїзду дитини за кордон, а надання дозволу в судовому порядку повністю відповідатиме інтересам дитини та з огляду на рівність прав та обов`язків батьків, проголошену ст. 141 СК України, не буде порушувати права батька на спілкування з дитиною і на участь у її вихованні.

Таким чином, оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування для відпочинку, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання тимчасового (разового) дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон без згоди батька на певний строк та до конкретної держави.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька - задовольнити.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий 06.09.2000 року, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_4 , виданий 19.06.2018 року, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , або уповноваженій нею особі, дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Уманського міськрайонного управління юстиції по м. Умань 18.08.2006 року за актовим записом № 556, за кордон України до Арабської Республіки Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення без письмової згоди батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , у період з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили терміном на 25 (двадцять п`ять) календарних днів.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_6 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, згідно квитанції № 32826137 від 14.06.2021 року.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Черкаського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Р. В. Піньковський