Провадження № 2/522/4703/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просила, на підставі ст. ст. 105, 110 СК України розірвати шлюб зі ОСОБА_2 , зареєстрований 03 червня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис № 554 від 03.06.1995 р. Також позивач просила суд поділити спільне з відповідачем подружнє майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 106,1 кв.м., житлова площа 52,6 кв.м.; двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа квартири 68,2 кв.м., житлова площа 39 кв.м.; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 79,8 кв.м., житлова площа 45,5 кв.м.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснивши, що вона з відповідачем подружніх та сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Зазначила, що між нею та відповідачем відсутня взаємна повага та підтримка, так само, як і намір продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю. На примирення з відповідачем позивач незгодна.

В частині поділу спільного майна подружжя позивач зазначила, спільне майно набуте подружжям за час шлюбу, та, посилаючись на ст. 60 Сімейного кодексу України, зазначає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач також зазначає, що остання запропонувала відповідачу укласти угоду про поділ спільного майна, але він відмовився, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вартість спільного майна позивач підтверджує звітами про оцінку майна складеними Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка-Моріс».

Позивач вважає за доцільне поділити спільне з відповідачем майно наступним чином:

- виділити їй та визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість квартири 1 991 870 грн.;

- виділити їй та визнати за нею право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість квартири 1 164 034 грн.( Ѕ частина 582017 грн.);

- виділити відповідачу ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , ринкова вартість квартири 2104028 грн.;

- виділити відповідачу ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість квартири 1 164 034 грн.( Ѕ частина 582017 грн.).

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на користь останньої понесені нею у зв`язку із розглядом даної справи судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 6531,40 гривень та вартості оцінки спільного сумісного майна в розмірі 6000 грн.

Відповідач з позовною заявою не погодився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та зазначає, що позов є передчасним, сторонами в досудовому порядку не вирішувались питання щодо розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, розмір вартості спільного майна подружжя, зазначений у позові, є хибним.

Також, до відзиву на позовну заяву відповідач додав клопотання про призначення судової експертизи та клопотання про надання строку для примирення.

Позивачем надано суду відповідь на відзив від 10.04.2020 року, аргументи якої аналогічні аргументам позовної заяви, та зазначає, що звіти про оцінку спільного майна подружжя складені у відповідності до вимог законодавства, просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року відкрито провадження по даній справі.

Позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову від 28.01.2020 року.

Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову від 28.01.2020 року задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 .

Відповідачем подано до суду клопотання про призначення судової експертизи, яке ухвалою суду від 23 вересня 2020 року задоволено судом. Призначено по справі експертизу на вирішення якої поставлені наступні питання: Яка дійсна (ринкова) вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_5 ? Яка дійсна (ринкова) вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_7 ? Яка дійсна (ринкова) вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_6 ? Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

25.04.2021 року на адресу суду надійшов лист від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про залишення ухвали від 23.09.2020 року без виконання у зв`язку з не сплатою відповідачем рахунку вартості проведення експертизи.

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року провадження у справі поновлено та закрито підготовче провадження по справі.

29.10.2021 року від представника позивачки до суду надійшла заява про залишення без розгляду заяву позивачки про уточнення позовних вимог від 27.01.2020 року, також представник просив вважати остаточними вимоги викладені у позовній заяві від 07.11.2019 року.

Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання без його участі.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 09.11.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що між сторонами 03 червня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис № 554 від 03.06.1995 р.

Сторони подружніх та сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а й під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінації» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

При дослідженні фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам сторін, а тому заява відповідача про надання строку для примирення задоволенню не підлягає.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про розірвання шлюбу та наявність підстав для її задоволення.

В частині позовних вимог щодо поділу майна подружжя суд зазначає наступне. На підставі інформаційної довідки № 175844913 від 31.07.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно судом встановлено, що:

- трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 106,1 кв.м, житлова площа 52,6 кв.м., ринкова вартість квартири 1 991 870 грн., 01.09.2005 року зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серія і номер НОМЕР_1 від 05.08.2005 року;

-двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа квартири 68,2 кв.м, житлова площа 39 кв.м., ринкова вартість квартири 1 164 034 грн., 15.11.2013 року зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серія і номер НОМЕР_2 виданого 04.07.2012 року;

-однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 79,8 кв.м., житлова площа 45,5 кв.м., ринкова вартість квартири 2 104 028 грн., зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серія і номер НОМЕР_3 від 01.08.2011 року.

Вартість спільного майна встановлена звітами про оцінку майна від 04.10.2019 року, складеними Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка-Моріс».

Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що спірне майно: трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 106,1 кв.м, житлова площа 52,6 кв.м.; двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа квартири 68,2 кв.м., житлова площа 39 кв.м.; однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 79,8 кв.м., житлова площа 45,5 кв.м, було придбане сторонами під час шлюбу, тому воно є спільною власністю сторін.

Відповідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як вже зазначалося судом у відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України). При цьому присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 ЦК України. Згідно із ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду з одного боку є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

При цьому, суд не вбачає підстав, передбачених ч.5 ст. 71 СК України, для присудження одному із подружжя грошової компенсації, оскільки ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 82 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, так як встановлено в судовому засіданні, що домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не досягнуто, а тому суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі в межах позовних вимог.

Таким чином, при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст. 70 ч.1 Сімейного Кодексу України суд вважає частки позивача та відповідача рівними, тому вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню.

В частині вимог позивача щодо стягнення з відповідача розміру понесених останньою судових витрат судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 6531,40 гривень, що підтверджується квитанцією № ПН4619 від 21.10.2019 року та сплачено вартість оцінки спільного сумісного майна в розмірі 6000 грн., що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робі від 04.10.2019 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 частини першої статті 133 ЦПК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідач не надав заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат, як і не заявляв клопотань щодо зменшення розміру судових витрат, понесених позивачем.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що виключно за клопотанням іншої сторони, у разі недотримання стороною вимог частини четвертої цієї статті, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 6 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведені положення відповідають принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві, закріпленому в ст. 12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з задоволенням позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у загальному розмірі 12531,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 03 червня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис № 554 від 03.06.1995 р., між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) - розірвати.

Здійснити поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 106,1 кв.м., житлова площа 52,6 кв.м.; квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа квартири 68,2 кв.м., житлова площа 39 кв.м..; квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 79,8 кв.м., житлова площа 45,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ;

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 12531,40 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

09.11.2021