Ухвала

Іменем України

09 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 759/11831/20

провадження № 61-17227ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Київська міська рада,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з кодом 75:107:0016 Міського земельного кадастру, площею 604, 12 кв. м, за набувальною давністю.

ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 здійснювати будь-які земельні роботи, зокрема будівництво за адресою: АДРЕСА_1 ; вживати будь-які дії щодо підготовки до забудови спірної земельної ділянки.

Зазначена заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , не маючи жодних документів на спірну земельну ділянку та дозволів на здійснення будівництва на ній, самовільно встановила огорожу з метою її самочинної забудови. Здійснення відповідачем самочинної забудови на спірній земельній ділянці у подальшому може істотно вплинути на права позивача та можливість їх поновлення після набрання рішенням законної сили:

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_2 здійснювати будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , та вживати будь-які дії щодо підготовки до забудови зазначеної земельної ділянки до розгляду справи по суті.

В іншій частині заяву залишено без задоволення.

Суд першої інстанції, врахувавши предмет спору, визнав обґрунтованими припущення про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, тому наявні підставі для часткового задоволення заяви.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заходи забезпечення позову, зробив висновок, що для здійснення реєстрації права власності на земельну ділянку за рішенням суду не унеможливлює вчинення іншими особами перешкод у користуванні чи володінні такою земельною ділянкою. Позивачем вимоги про усунення перешкод у користуванні та володінні спірною земельною ділянкою, знесення самочинного будівництва у цій справі не пред`явлено.

Суд апеляційної інстанції врахував вимоги статті 344 ЦК України, згідно з якою право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю лише з моменту державної реєстрації. Тобто, на час звернення із цим позовом у ОСОБА_1 відсутнє визнане право власності на спірну земельну ділянку, з метою забезпечення здійснення якого позивач просила забезпечити її позов.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заходи забезпечення позову, які просила вжити позивач, не відповідають та не є співмірними пред`явленим вимогам.

Також суд апеляційної інстанції визначив, що до заяви про забезпечення позову не надано позивачем жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснює забудову спірної земельної ділянки.

Наведе дає підстави для висновку, що у суду першої інстанції відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 22 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, залишити без змін ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та не врахував існування дійсної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заявник наголошує на тому, що відповідач у липні 2020 року самовільно встановила огорожу на спірній земельній ділянці, не маючи дозволу на здійснення будівництва, натомість позивач з 1998 року зареєстрована у житловому будинку, який розташований на цій ділянці, яка перебуває у її фактичному користуванні.

На переконання заявника, дії ОСОБА_2 унеможливлюють ефективний захист прав позивача, оскільки зведення відповідачем самочинного будівництва на спірній земельній ділянці призведе до порушення прав позивача, тому суд першої інстанції вжив співмірні заходи забезпечення позову.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зробила такий висновок: «Проаналізувавши правові позиції у справі № 753/22860/17 у частині висновків про неможливість оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову в забезпеченні позову та про неможливість касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції, якою скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, Велика Палата Верховного Суду вважає невиправданими такі обмеження та відступає в цій частині від висновків, наведених вище у пункті 7.5. цієї постанови, та зазначає, що у касаційному порядку можуть окрім інших переглядатися ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову (тобто, як ухвали, якими задоволено заяву про забезпечення позову, так і ухвали, якими відмовлено у такому забезпеченні), а також постанови суду апеляційної інстанції, якими скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову».

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судами першої та апеляційної встановлено, що предметом позову є вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю на підставі 344 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник зазначила такі відомості.

Відповідно до відомостей Міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 604, 12 кв. м, зазначається як землі, які не надані у власність чи користування. Рішення щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада не ухвалювала.

Отже, на час розгляду справи відсутнє зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, тому враховуючи підстави позову, визнання права власності за набувальною давністю може відбутися лише за законом на підставі судового рішення, таке право виникає з моменту державної реєстрації.

Скасовуючи ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції констатував, що вжиті судом заходи забезпечення позову не є співмірними пред`явленим вимогам, оскільки такі заходи стосуються права користування спірною земельною ділянкою, вимоги про що (усунення перешкод у користуванні) ОСОБА_1 не заявлено.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, оскільки вжиті заходи забезпечення позову у наведеній ситуації мають на меті усунення перешкод, вчинених ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 , тобто такий вид забезпечення позову не є тим правомірним засобом, за допомогою якого може бути досягнута мета захисту майбутнього набуття позивачем права власності за набувальною давністю.

У наведеній ситуації, враховуючи предмет та підстави позову позивач, обґрунтовуючи процесуальну вимогу забезпечення позову, має навести та довести, яким чином дії відповідача можуть порушити її права у разі задоволення позову, тобто особи, як власника, набувши право власності за законом, яке є непорушним.

Можливість забезпечення позову у такій справі має бути зумовлено реальними ризиками порушення прав позивача, як то набуття права власності на це майно особами у інший спосіб; інші обставини не відповідатимуть ймовірності настання негативних наслідків для позивача як майбутнього, як переконаний заявник, власника цього майна.

Наведе дає підстави для висновку, що дії інших осіб щодо спірної земельної ділянки, які не є її власниками, не породжують негативних наслідків для володільця під час набуття права власності, реєстрації такого права, оскільки такі дії можуть свідчити лише про ймовірність порушення права користування. Таких вимог ОСОБА_1 не заявлено.

За наведених обставин, врахувавши предмет позову суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що для реєстрації права власності на земельну ділянку на підставі судового рішення не впливає вчинення іншими особами перешкод у користуванні таким майном.

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав, що позивачем не доведено ризик ускладнення виконання судового рішення про задоволення позову щодо визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач у липні 2020 року самовільно встановила огорожу на спірній земельній ділянці, не маючи жодних дозволів на здійснення будівництва, натомість позивач з 1998 року зареєстрована у житловому будинку, який розташований на цій ділянці, що перебуває у її фактичному користуванні, відповідно такі дії ОСОБА_2 унеможливлюють ефективний захист прав позивача, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як зазначено, наведені обставини стосуються права користування спірною ділянкою та не впливають на набуття права власності на неї, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним майном ОСОБА_1 у цій справі не заявлено.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко