ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Шевченківський районний відділ в м.Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - Шевченківський районний відділ в м.Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що згідно ордеру №2297 від 31 січня 2002 року вона та її чоловік ОСОБА_3 отримали в користування житлову площу в розмірі 11,5 кв.м в кімнаті за АДРЕСА_1 .

Вказувала, що починаючи з грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач, зібравши свої особисті речі, виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку, та вона єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі.

Посилаючись на те, що перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою її житла завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно задовольнив позов, зазначав, що він постійно мешкає у спірній кімнаті гуртожитку та сплачує комунальні послуги. Наполягав на тому, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, позивач ввела суд в оману. Саме на його ім`я було видано ордер на вселення у спірну кімнату та наразі через незаконні дії позивача він вимушений проживати у своєї матері. Вказував про те, що судову кореспонденцію він не отримував, а підпис від його імені було виконано позивачем.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно ордеру №2297 від 31 січня 2002 року, виданого Дніпропетровським орендним підприємством Дніпрошина на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ОП Дніпрошина №20 від 21 січня 2002 року, ОСОБА_3 , який працював у теплоцеху підприємства, як основному квартиронаймачу та на склад сім`ї: дружина - ОСОБА_2 , надано в користування житлову площу в розмірі 11,5 кв.м в кімнаті за АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

Згідно довідки від 02 жовтня 2017 року №2986, виданої КП «Жилсервіс-5» ДМР, в кімнаті №149 в будинку АДРЕСА_2 зареєстровані: склад родини 2 осіб: відповідальний квартиронаймач ОСОБА_3 , реєстрація з 26 березня 2002 року; дружина ОСОБА_2 , реєстрація з 26 березня 2002 року (т.1 а.с.4).

Позивач, підставою заявлених вимог зазначала, що починаючи з 01 грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач, зібравши свої особисті речі, виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку. Тобто, не проживав без поважних причин понад шість місяців у їх кімнаті.

У підтвердження зазначених обставин надала акти, складені комісією та підписані сусідами від: 30 березня 2017 року, 06 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року (т.1 а.с.5-7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_3 з грудня 2016 року фактично не проживає за спірною адресою, комунальних послуг не оплачує, позивач єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження№ 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ставить питання про виселення відповідача на ім`я якого було надано ордер з кімнати гуртожитку керуючись ст.71 ЖК України.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

У статті 129 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Частиною першою статті 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довела належними та допустимими доказами свої позовні вимоги.

На підтвердження тривалого непроживання відповідача в кімнаті АДРЕСА_1 , позивачем надано лише три акти, складені комісією та підписані сусідами від: 30 березня 2017 року, 06 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року.

Відповідач вселився в кімнату в гуртожитку на підставі спеціального ордера, проявляє інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстрований за його адресою, не має іншого житла, має достатні та триваючи зв`язки з конкретним місцем проживання.

Так, актом, наданим відповідачем від 10 квітня 2019 року та підписаним сусідами (т.1 а.с.51), вбачається, що він з 26 березня 2002 року, часу реєстрації, і до 25 березня 2019 року постійно проживав у спірній квартирі. Встановлено, що апелянт не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач змінила там замки та вивезла його речі.

Окрім того, колегія суддів бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Доводи позовної заяви щодо несплати відповідачем комунальних послуг з утримання кімнати судова колегія до уваги не приймає, оскільки вони не можуть слугувати підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а можуть розглядатися в іншому позовному порядку щодо стягнення коштів за комунальні послуги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, самостійною підставою для скасування судового рішення у відповідності до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є те, що справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду. Якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як убачається з тексту апеляційної скарги, одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 є саме неповідомлення його належним чином про дату, час і місце засідання суду. Апелянт зазначає, що у повідомленні про вручення поштового відправлення, яке вручено було 18 листопада 2017 року, міститься підпис позивачки ОСОБА_2 , а не його, оскільки саме позивачка отримувала замість нього кореспонденцію та приховала від нього наявність позову та справи у суді. Колегія вважає зазначений довід апеляційної скарги обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам встановленим у справі, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Шевченківський районний відділ в м.Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.