ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №588/1692/20

Номер провадження 22-ц/816/1584/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Лисенко Галини Костянтинівни

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Огієнка О.О. у м. Тростянець Сумської області, повний текст рішення складено 17 серпня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що у лютому 2019 року до нього звернулася його знайома ОСОБА_2 з проханням надати їй в борг грошові кошти які їй були необхідні для лікування матері. 12 лютого 2019 року через водія маршрутного таксі «Суми-Київ» він передав відповідачу 20000 грн та 500 Євро на умовах повернення.

Посилаючись на те, що відповідач виконала свої зобов`язання частково, станом на 09 вересня 2020 року було повернуто лише 6000 грн, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму боргу, що становить 30588 грн 20 коп.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14300 грн 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач фактично не заперечує факту отримання від нього коштів, проте стверджує, що гроші були надані їй не в борг. Зазначає, що судом першої інстанції не була надана належна оцінка переписці, яка велася між ним та відповідачем в месенджері «Viber» та матеріалів за зверненнями позивача, з яких вбачається, що відповідач зверталася до нього з проханням про надання їй грошей в борг, підтверджує їх отримання та обіцяє повернути кошти. Тобто, на переконання позивача, фактично між ним та відповідачем укладено договір позики у письмовій формі.

Звертає увагу і на те, що під час спілкування із співробітником поліції по телефону ОСОБА_2 підтвердила передання ним коштів в сумі 10000 грн та 400 Євро в борг та пообіцяла повертати по 2000 грн.

Позивач не погоджується також і з рішенням суду в частині стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що відповідачем не надано розрахунків цих витрат і інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Скляр М.С. заперечила проти її задоволення і зазначила, що позивачем не надано належних, допустимих , достовірних і достатніх доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики і доказів передачі і прийняття відповідачем конкретної грошової суми саме в якості позики, а ймовірна, маюча загальний характер переписка з використанням мобільного додатку VIBER між позивачем і, як він вважає, відповідачем не містить ніякої доказової інформації щодо виникнення правовідносин позики між даними сторонами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника , які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики, зокрема, суми коштів, що були передані ним відповідачу у борг, а також прийняття їх відповідачем. Переписку у додатку «Viber», суд першої інстанції визнав неналежним доказом вчинення між сторонами правочину у письмовій формі, оскільки з її змісту неможливо встановити достовірні обставини про те, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.

Встановлено, що розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 ОСОБА_2 не складалася.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 стверджував про укладення з ОСОБА_2 договору позики, умови якого, у тому числі, щодо розміру позики та її повернення, були зафіксовані у їх переписці, що велася в додатку «Viber».

Відповідач під час розгляду справи заперечувала проти існування між ними боргових зобов`язань на зазначених позивачем умовах, кошти надавалися ним виключно як допомога на лікування матері.

У частині 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Усупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції була надана належна оцінка роздруківці переписки з мобільного додатку «Viber». Зокрема, зі змісту цієї роздруківки не вбачається, що сторонами було узгоджено умови договору позики, а саме щодо суми позики, строків та порядку повернення її відповідачем.

Дійсно, у жовтні 2018 року абонентом, який зазначений як « ОСОБА_3 моя прин…» надіслано смс повідомлення наступного змісту «… У меня кое-что случилось, сможешь одолжить 53000?..» (мовою оригіналу). У той же час, за ствердженням позивача, із проханням про надання їй в боргу коштів на лікування матері відповідач звернулася в лютому 2019 року, після чого ним нібито були передано 20000 грн та 500 Євро.

У подальшому, зі спливом 4 місяці 11 лютого 2019 року, між позивачем та вказаним абонентом відбувається переписка щодо відправлення ОСОБА_1 маршрутним таксі «Суми-Київ» посилки. Проте, інформації щодо передання саме грошових коштів та їх розміру дана роздруківка з додатку «Viber» не містить.

Надані матеріали Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області, за результатами перевірки за зверненням ОСОБА_1 з приводу невиконання умов усного договору з повернення грошових коштів , також беззаперечно не доводять існування між сторонами зобов`язань за договором позики. ОСОБА_2 співробітниками поліції в ході цієї перевірки не була допитана.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не було надано доказів на підтвердження передання ним в борг на умовах повернення 20000 грн та 500 Євро, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, задовольняючи клопотання представника відповідача про розподіл понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції не було взято до уваги те, що звертаючись до суду із відзивом на позовну заяву, попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які планує понести ОСОБА_2 , надано не було.

Зокрема, частинами 1, 2 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, рішення суду в частині розподілу судових витрат належить скасувати, у відшкодуванні ОСОБА_2 таких судових витрат належить відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2021 року скасувати в частині розподілу судових витрат.

В іншій частині Тростянецького районного суду Сумської області від 12 серпня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 10 листопада 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук