Справа № 314/5620/19
Провадження № 2/314/154/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Мануйлової Н.Ю., секретар судового засідання Рясна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/5620/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит ту ю» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит ту ю» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору нікчемним.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28.02.2019 між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Кредит ту ю» було укладено договір про надання кредиту № К2986 про надання їй кредитних коштів у сумі 100000 грн. Позивач зазначає, що вказаний договір є таким, що порушує її права як споживача та підлягає визнанню нікчемним через те, що відповідач під час укладання договору не дотримався норм ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», оскільки не повідомив позивача письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту № К2986, на думку позивача, відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних ля здійснення правильного вибору при підписанні спірного договору і її було введено в оману при отриманні кредитних послуг, а також відповідач не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті, тому вказаний правочин є недійсним, тому ОСОБА_1 просить визнати вказаний договір нікчемним із застосуванням наслідків нікчемності правочину та здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості в розмірі 80083 грн. за кредитним договором № К2986 в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.01.2020 відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

13.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволення з огляду на те, що позивачем вибрано неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки чинне законодавство України не передбачає можливості визнання договору нікчемним, відповідно до ч.2 ст. 215 КПУ України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Крім того, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на норми законодавства Украхни, які регулюють банківську діяльність, є необґрунтованими з огляду на те, що відповідач не є банківською установою. Також при укладенні спірного кредитного договору відповідачем було дотримано всіх необхідних вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів»: до укладення спірного кредитного договору та перерахування позивачу коштів відповідачем було надано паспорт споживчого кредиту, в якому було зазначено всю передбачену законодавством інформацію, необхідну для споживача, в тому числі: тим кредиту, суму кредиту ,строк кредитування, мету кредитування, спосіб та строк отримання кредиту, можливі види забезпечення кредиту, необхідність проведення оцінки забезпечення кредиту, мінімальний розмір власного платежу (фінансової участі) споживача, процентну ставку, тип процентної ставки, порядок зміни змінюваної процентної ставки, авансові проценти, загальні витрати за кредитом, орієнтовна загальна вартістю кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), реальну річну процентну ставку, кількість та розмір платежів, періодичність їх внесення, розмір пені та інша інформацію. Позивачем вказаний паспорт споживчого кредиту було отримано, своїм підписом вона підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування, а також отримання всіх необхідних пояснень, шляхом роз`яснення йому наведеної інформацію, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі в разі невиконання позивачем зобов`язань за кредитним договором. На думку відповідача, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, у дійсності хоче ухилитись від належного виконання своїх обов`язків за кредитним договором № 2986 від 28.02.2019 та уникнути відповідальності за невиконання цих обов`язків.

06.03.2020 до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву, у якій позивач зазначає, що ТОВ «Кредит ту ю» було проігноровано вимоги, передбачені ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», стосовно того, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної ат своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги), та не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту №К2986. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить при розгляді даної справи врахувати відповідь на відзив.

20.03.2020 позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання, у якому просить визнати кредитний договір № К2986 недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, оскільки відповідно до п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснення, що відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсністю на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону. Також позивач просить здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості в розмірі 80083 грн. за вказаним кредитним договором в рахунок погашення суми тіла кредиту.

06.04.2020 до суду надійшов відзив відповідача на уточнену позовну заяву, у які відповідач зазначив, що в уточненій позовній заяві позивач дослівно посилається на ті ж самі обставини, які були зазначені в первісній позовній заяві, та додатково цитує норми ЦК України щодо визнання правочинів недійсними. При цьому позивач посилається на постанову пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012. Однак відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Врахування висновків щодо застосування відповідних норм права викладених в постановах ВССУ (який наразі є ліквідованим). Чинним законодавством України не передбачено.

23.04.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву про захист прав споживачів, у якій зазначила, що ТОВ «Кредит ту ю» не повідомлено письмово та не роз`яснено ОСОБА_1 всю необхідну інформацію щодо умов договору про надання кредиту. Паспорт споживчого кредиту був нечитабельний, тому детально ознайомитись з умовами договору вона не мала змоги. Зокрема, позивач не отримала інформацію про сукупну вартістю кредиту в розумінні Постанови Правління Національного банку України № 168 від 08.06.2017 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Позивач зазначає, що ТОВ «Кредит ту ю» за Законом України «Про захист прав споживачів» є виконавцем, тобто суб`єктом господарювання, який надає послуги. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Позивач зазначає, що з кредитного договору від 28.02.2019 вбачається, що відповідно до п. 1.3 процентна ставка залежить від періоду її встановлення і складає - за перший день - 32.16% в день (авансові відсотки), та 0,278% в день до кінця строку дії договору. Також встановлені штрафні санкції від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочення. Вказані умови договору покладають на ОСОБА_1 як на позичальника непомірні грошові зобов`язання, що ставить її у доить скрутне матеріальне становище, повернувши ТОВ «Кредит ту ю» 80083 грн. кредитних коштів відповідно до даних виписки по фінансовому кредитному договору сума залишку боргу становить 127508 грн. 33 коп.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2020 через звільнення судді ОСОБА_3 у відставку головуючим суддею по справі визначено суддю Мануйлову Н. Ю.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.07.2020 справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит ту ю» про захист прав споживачів прийнято до провадження судді Мануйлової Н.Ю.

Позивач надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву та уточнену позовну заяву просив суд розглянути справу без участі відповідача та його представника, позивачу в позові відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши наявні у справі матеріали приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 № 6-80цс13.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При укладенні 28.02.2019 спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала кошти в рахунок погашення заборгованості, про що свідчать долучені нею копії квитанцій..

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом.

Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом.

28.02.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кедит ту ю» укладено кредитний договір № 2986 від 28.02.2019, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальникові грошові кошти в кредит у сумі 100000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та сплатити інші платежі, передбачені договором. Тип кредиту - кредит. Загальний розмір кредиту за цим договором складає 132160,00 грн., що включає суму, зазначену вище (100000 грн.) та суму авансових процентів, що повинні бути сплачені за рахунок кредиту відповідно до п. 3.4 цього договору. Цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту: на споживчі потреби. Розмір процентної ставки відповідно до вказаного договору залежить від періоду її встановлення та складає: за перший день користування кредитом (включно) - 32,16% в день (авансові проценти); з другого дня користування кредитом (включно) до кінця строку, на який надається кредит, 02,278% в день (поточні проценти). Тим процентної ставки - фіксована. Строк, на який надається кредит: з моменту надання по терміни, зазначені у графіку платежів, вказаному в п 1.5 цього договору, з кінцевим терміном повернення 27.02.2021 (включно).

Також вказаним договором, окрім його предмету, також передбачено порядок та умови надання кредиту, порядок обчислення, зміни та сплати процентів, права та обов`язки сторін, порядок і строки повернення кредиту та сплати процентів (інших платежів), порядок дострокового повернення кредиту, реальна річна процентна ставка та вартість кредиту, гарантії та забезпечення кредиту, відповідальність сторін та вирішення спорів.

Підписуючи вказаний договір, позивачка підтвердила, що вона до укладення даного договору отримала вичерпну інформацію в письмовій формі умови надання кредиту, отримала інформацію, необхідну для отримання кредиту, що була надана кредитором за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту). Також, підписуючи вказаний договір, позивач підтвердила, що отримала перед укладанням даного договору пояснення кредитора, які дають можливість оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансового стану, а також те, що вона уклала цей договір на сприятливих для себе умовах, що відповідає її внутрішній волі, те, що їй була в чіткій та зрозумілій формі надана інформацію, вказана в ч.2 ст. 12 Закону Україн «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг» від 01.07.2001 , ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Своїм підписом сторони договору засвідчили, що цей догові відповідає дійсним намірам сторін, укладений сторонами добровільно, при ясній пам`яті, його умови є справедливими для сторін, складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою в двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному екземпляру для кожної із сторін.

Крім того, підписуючи паспорт споживчого кредиту, позивач підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування.

Таким чином, свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Суд констатує той факт, що укладення кредитного договору було волевияленням позивача. Тому, суд не може прийняти до уваги доводи позивача, в тій частині, що даний кредитний договір був укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Як встановлено судом, відповідачем надано позивачу кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором.

Відтак, оскільки позивач добровільно погодилася з відповідними умовами кредитного договору, виконувала його з моменту укладення, сплачуючи кредит, про, що свідчать копії квитанцій, вказаний кредитний договір визнаний недійсним бути не може.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, ОСОБА_1 з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надала.

Доводи ОСОБА_1 в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору ОСОБА_1 була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов`язання добровільно.

Також, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявності жодної з ознак, які б свідчили про те, що умови кредитного договору є несправедливими. Твердження позивача, що умови договору ставлять її у досить скрутне матеріальне становище, також не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також, при укладанні договору сторони у п. 2 заяви погодили, що відповідно до цього договору щоденна пеня у розмірі 0,3%. справляється від загальної суми прострочення.

У своїй позовній заяві позивачка стверджує, що відповідачем не дотримано положень Закону України «Про банки та банківську діяльність». Натомість у відзиві на позов представник відповідача зазначив, що ТОВ «Кредит ту ю» не є банком, тому на нього не поширюються норми вказаного закону. Так, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваньТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КРЕДИТ ТУ Ю" (ТОВ "КРЕДИТ ТУ Ю"), , має організаційно-правову форму «товариство з обмеженою відповідальністю», зазначено види діяльності: код КВЕД 64.92 - інші види кредитування. Цей клас включає, зокрема, фінансову діяльність із наданням позик небанківськими фінансовими установами, при якій надання кредиту може приймати різні форми, такі як позики, іпотечні кредити під заставу, кредитні картки тощо, з наданням такого спектра послуг:надання споживчих кредитів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Вказана норма кореспондується із нормою, викладеною у ст. 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків.

Таким чином, наявність ліцензії та запису у реєстрі банків є підставою для набуття статусу банку та здійснення банківської діяльності.

Виходячи із наведеного, ТОВ «Кредит ту ю» не є банком у розумінні положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки не має ліцензії та не має виключного права на її підставі надавати банківські послуги, а тому до нього не застосовуються норми Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписала кредитний договір. Отже, маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо у іншій кредитній установі, боржник без спонукання з боку третіх осіб, самостійно вирішив укласти кредитний договір з позивачем.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідач всі передбачені договором сторін умови виконувала в повному обсязі, позивач укладала договір та приймала кошти і зобов`язувалася його виконати у відповідності до норм чинного законодавства.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно ч. 1, 2 статті ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору та в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 230, 259, 509, 512-517, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 612, 623, 1048, 1050, 1054-1055 ЦК України, ст. ст. 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 4, 5, 13, 76, 77, 80-82, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, -

-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит ту ю» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06.09.2021.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

06.09.2021