РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/12501/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/1269/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймистука С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.М.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук В.С. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року, постановлену в складі судді Першко О.О., № 569/12501/15-ц,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук В.С. звернувся до суду із заявою, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що 30 березня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення по справі № 569/12501/15-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. 20 червня 2019 року державним виконавцем у ході виконавчого провадження № 51251243 винесено постанову, якою звернуто стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 . Разом з тим, повідомляє, що заборгованість за рішенням суду є повністю погашеною солідарним боржником. У зв`язку з чим вважає, що виконавчий лист виданий 04 жовтня 2018 року Рівненським міським судом слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук В.С. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд виходив із того, що виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій не сплачено та виділені в окремі виконавчі провадження.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою його заяву задовольнити.

Вказує, що виконавче провадження виконане в добровільному порядку, відтак відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності заявниками того, що рішення суду виконане ними в повному обсязі в добровільному порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вказує, що рішення суду є законним та обгрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.,

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2018 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-AОО /144 0АО/2007 від 27 липня 2007 року в сумі 22 107 доларів США 73 центи та 118 568 гривень 57 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у розмірі 1 827 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у розмірі 1 827 гривень 00 копійок.

На виконання вищевказаного рішення суду 04 жовтня 2018 року видано виконавчий лист.

11 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Одночасно, державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

В процесі виконання виконавчого провадження, солідарним боржником по виконавчому документу ОСОБА_2 погашена заборгованість в повному обсязі, що стверджується довідкою № 196/2020 від 04 серпня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

02 вересня 2020 року у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого листа №569/12501/15-ц на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

03 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62941206 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2 210 доларів США 77 центів та 11 856,86 грн.

07 вересня 2020 року на доходи ОСОБА_1 звернуто стягнення, в зв`язку з виконанням постанови Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) б/н від 11 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2210,77 дол. США та 11856,86 грн.

Відповідно до положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, з пунктів 5, 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частинами другою, третьою вказано статті Закону визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З наведеного вбачається, що визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, є самостійними підставами для закінчення виконавчого провадження і їх одночасне застосування є неможливим. У зв`язку з цим, закінчення виконавчого провадження з підстави фактичного виконання рішення згідно з виконавчим документом унеможливлює закінчення виконавчого провадження з підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавче провадження не може бути розпочате знову.

Відповідно до частини четвертої статті 432 ЦПК України про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулось повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його корить безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, питання про повернення коштів, стягнутих за виконавчим листом не ставиться, а тому підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №755/15479/14 (провадження № 61-1592св17) викладено схожий висновок у подібних правовідносинах.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що заявник не позбавлений права на звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню за інших підстав.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, що висловлена у постанові від 18.10.2018 року у справі 442/2670/17 судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання незалежно від факту звернення виконавчого документа до примусового виконання. Не виконання судового рішення у добровільному порядку змушує сторону, на користь якої прийнято судове рішення, звернутися у встановленому законом порядку до примусового виконання рішення, що створює для іншої сторони несприятливі наслідки, у тому числі у вигляді обов`язку сплати виконавчого збору.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів добровільного виконання рішення суду.

З наведених вище мотивів та підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук В.С. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2021 року в залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2021 року.

Головуючий :

Судді :