П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 572/2718/19

Провадження № 22-ц/4815/485/21

Головуючий у Cарненському районному суді

Рівненської області: суддя Довгий І.І.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 14 год. 30 хв. 01.02.2021 року у м. Сарни

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.02.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач1 Міністерство охорони здоров`я України;

відповідач2 Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації;

відповідач3 Комунальне підприємство "Сарненська центральна районна лікарня" Сарненської районної ради;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Державна казначейська служба України;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства "Сарненська центральна районна лікарня" Сарненської районної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Державна казначейська служба України; про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ України), Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації (далі Управління охорони здоров`я), Комунального некомерційного підприємства "Сарненська центральна районна лікарня" Сарненської районної ради (далі Сарненська ЦРЛ) про відшкодування 5 220 000 гривень моральної шкоди. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що в момент народження ІНФОРМАЦІЯ_1 її сина ОСОБА_2 була виявлена незвична для новонароджених дітей моторика, на що вона звернула увагу лікарів, які зауваженнями знехтували. В подальшому позивач помітила у здоров`ї сина певні розлади, а після її звернення до Рівненської обласної дитячої консультативної поліклініки було діагностовано захворювання "Міотонія". 06 березня 1991 року Львівським ММГЦ на підставі аналізу крові встановлено підвищений рівень феніаланіну, який склав 18 мг%, в зв`язку з чим діагностовано фенілкетонурію у дитини. 29 травня 1991 року лікарською консультаційною комісією Рівненської обласної дитячої поліклініки ОСОБА_3 видано медичний висновок №40 як інваліду дитинства з захворюванням: "Фенілкетонурія". Протягом часу з 1998 по 2008 роки дитина знаходилася на навчанні та вихованні у Чудельській загальноосвітній спецшколі-інтернаті №2 Сарненського району Рівненської області. Вважає, що за той час малолітній син будь-якого лікування не отримував, а також не здобув будь-яких навиків; не навчився читати, не вміє писати, рахувати, погано розмовляє, не орієнтується в навколишньому середовищі і лише на п`ятому році навчання навчився частково користуватися виделкою та ложкою за столом.

19 лютого 2008 року ОСОБА_3 . Рівненською міжрайонною спеціалізованою психоневрологічною медико-соціальною експертною комісією призначено 1 групу інвалідності з дитинства, довічно, з діагнозом: "Помірна розумова відсталість у ступені імбецильності, складний тип олігофренічного дефекту внаслідок фенілкетонурії. Потреба у постійному сторонньому нагляді, догляді та допомозі".

На даний час його визнано недієздатним, а позивача призначено опікуном ОСОБА_3 .

На її переконання, Сарненською ЦРЛ не було застосовано ранньої діагностики фенілкетонурії, а саме на 3-5 день після народження дитини не проведено скринінгу (відбору зразків крові) на наявність фенілаланіну та використання відповідної дієти (молочні суміші, які не містять фенілаланіну), що запобігають розвитку розумової відсталості. Вважає, що при своєчасному призначенні терапії можна було попередити розвиток захворювання та інвалідизацію хворого. Зволікання з діагностуванням хвороби призвело до прогресування дефектів центральної нервової системи, а також до незворотного процесу щодо лікування фенілкетонурії. Наведені обставини вплинули на її моральний стан, тобто вона зазнала тяжких душевних страждань, вимушена весь час доглядати за сином з метою своєчасного прийняття ліків та суворого дотримання дієтотерапії, чоловік залишив сім`ю, змінилися стосунки з близьким оточенням, друзями та знайомими, а також повністю зруйновано звичний уклад життя. В зв`язку з нервовими потрясіннями, що були пов`язані з переживаннями за сина, неодноразово проходила курс лікування в Сарненській ЦРЛ та Рівненській обласній лікарні.

Розмір моральної шкоди, завданої їй відповідачами, визначила у 5 220 000 гривень.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до МОЗ України, Управління охорони здоров`я та Сарненської ЦРЛ про відшкодування моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які фактично полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, що потягнуло неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що ст. 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 3, 19 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 1, 8 Закону СРСР "Об утверждении основ законодательства Союза ССР и союзных республик о здравоохранении" від 19 грудня 1969 року №4589-VII, накази Міністерства охорони здоров`я СРСР "О состоянии и мерах по дальнейшему улучшению профилактики, диагностики и лечения наследственных болезней" від 31 жовтня 1979 року, "Об участковом враче-педиатре детской городской поликлиники" від 19 січня 1983 року №60, "О мерах по дальнейшему развитию медико-генетической помощи населению" від 12 червня 1985 року №787, наказу МОЗ України від 18 жовтня 1988 року №203 "Про заходи поліпшення медико-генетичної допомоги в Українській РСР" передбачають невід`ємність права кожної дитини на життя, визнання людини, її життя та здоров`я, честі, гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, необхідність подальшого скорочення інвалідності і зниження смертності, усунення чинників і умов, що що шкідливо впливають на здоров`я громадян, покладення відповідальності за стан і подальший розвиток охорони здоров`я, медичної науки та якість надаваної населенню медичної допомоги на органи Міністерства охорони здоров`я СРСР, подальше зниження захворюваності та смертності дітей всіх вікових категорій, забезпечення оптимального фізичного і нервово-психічого розвитку дітей шляхом широкого застосування комплексу профілактичних заходів як специфічного, так і неспецифічного характеру, здійснення профілактичного нагляду за дітьми згідно з медичними рекомендаціями, направлення дітей на консультаціїї до інших лікарів-спеціалістів та на необхідні лабораторні дослідження, масове обстеження новонароджених на фенілкетонурію, диспансеризацію хворих, які хворіють на фенілкетонурію, лікування хворих дітей на фенілкетонурію, біохімічний контроль за його ефективністю, диспансерний нагляд за хворими.

Вважає, що масовий скринінг новонароджених (відбір зразків крові) на фенілкетонурію почав проводитися в Україні з 1986 року. Тобто станом на 29 січня 1990 року відповідні працівники Сарненської ЦРЛ були зобов`язані провести скринінг ОСОБА_3 . Натомість лікарем-педіатром не було жодним чином діагностовано фенілкетонурію, незважаючи на те, що симптоми захворювання почали проявлятися у дитини з дня народження. На обстеження ж ОСОБА_2 було направлено лише 15 лютого 1991 року в Рівненську обласну дитячу поліклініку, а відповідний діагноз 06 березня 1991 року підтверджено Львівським ММГЦ. На її думку, при своєчасному скринінгу дозволило б рано розпочати лікування, попередити незворотні ураження нервової системи та інші тяжкі наслідки захворюванні лише з 11 березня 1991 року синові призначено лікування у виді приймання дитячої суміші "Берлофен", "Апонті", "Нофелан", які стабілізують рівень фенілаланіну в крові.

До направлення навчання у Чудельську загальносвітню спецшколу-інтернат №2 Сарненського району в 1998 році ОСОБА_3 було забезпечено дитячою сумішшю, що стабілізує рівень феніаланіну в крові, на неповних три роки.

З огляду на бездіяльність відповідачів щодо несвоєчасного проведення скринінгу у новонароджених та виявлення захворювання на фенілкетонурію, що призвело до незворотної шкоди у виді визнання сина ОСОБА_2 інвалідом 1А групи з дитинства довідчно, їй було завдано моральної шкоди, розмір якої оцінила у 5 200 000 гривень. Вважає, що її вимоги узгоджуються з постановами Верховного Суду від 15 листопада 2018 у справі №761/24076/15-ц та від 04.09.2019 у справі 3520/16987/15-ц, ст. 54 Конституції України, ст.ст. 23, 283 ЦК України, роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Тому просила рішення суду першої інстанції скасувати, стягнути із МОЗ України, Управління охорони здоров`я, Сарненської ЦРЛ 5 220 000 гривнь моральної шкоди.

У поданому відзиві МОЗ України, вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому посилається на те, що відповідач не є органом управління Сарненської ЦРЛ, яка є окремою самостійною юридичною особою. Тобто винуватість МОЗ України виключається.

Щодо відзиву Сарненської ЦРЛ, то цей відповідач також не погоджувався із доводами апеляційної скарги, покликаючись на недоведеність своєї вини у завданні моральної шкоди позивачу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що саме внаслідок бездіяльності (неправомірних дій) відповідачів ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка полягала у несвоєчасному діагностуванні захворювання фенілкетонурії, що призвело до невідворотних результатів і внаслідок чого син ОСОБА_2 перебуває під постійною загрозою, вона вимушена весь час доглядати за ним з метою своєчасного прийняття ліків та суворого дотримання дієтотерапії, їхній спосіб життя істотно змінився, було втрачено звичне коло спілкування, позивач змушена змінити інтереси та погляди на життєдіяльність, факт визнання сина інвалідом, невизначеність подальшої долі через невиліковний характер хвороби та відсутність підтримання задовільного стану здоров`я. Між тим, при своєчасному проведенні скринінгу це дозволило б попередити незворотні ураження центральної нервової системи та інші тяжкі наслідки захворювання.

Як з`ясовано судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 в приміщенні Сарненської ЦРЛ народився ОСОБА_3 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 19 травня 2008 року, що набрало законної сили, його визнано недієздатним.

05 листопада 2008 року ОСОБА_1 на підставі рішення Сарненського районного суду Рівненської області, що набрало законної сили, призначено опікуном недієздатного ОСОБА_3 .

З посвідчення серії НОМЕР_1 та довідки до акту огляду МСЕК вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи з дитинства довічно, а його опікуном є позивач.

Змістом довідки №450Є01-09/18 від 10.05.2018 підтверджено, що ОСОБА_3 діагноз " ОСОБА_4 " був поставлений 17 квітня 1991 року у віці один рік два місяці дев`ятнадцять днів, після чого дитині було призначено лікування з приводу захворювання.

Вважаючи, що захворювання можна було усунути через скринінг аналізу крові відразу після пологів і своєчасне діагностування наявності хвороби, що унеможливило би настання існуючих наслідків та завдання шкоди, у вересні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до МОЗ України, Управління охорони здоров`я та Сарненської ЦРЛ про відшкодування 5 220 000 гривень моральної шкоди.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування не підлягають норми матеріального права, на яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що те, що скринінг (відбір зразків крові) у новонароджених почав здійснюватися з 1986 року з огляду на існування відповідних законодавчих актів Союзу РСР та Української РСР, то з ними погодитися неможливо. Так, з листа Сарненської ЦРЛ №493/01-09/18 від 16 травня 2018 року видно, що скринінг для новонароджених з метою раннього виявлення фенілкетонурії був впроваджений в пологовому відділенні лікарні з грудня 1990 року. Тобто суд правильно звернув увагу на те, що станом на 29 січня 1990 року можливість такого скринінгу об`єктивно виключалася.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що самі по собі покликання заявника на існування нормативно-правових актів не можуть вказувати про виникнення та існування обов`язку здійснити скринінг новонароджених у Сарненській ЦРЛ саме на січень 1990 року.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Між тим, об`єктивних та переконливих доказів на спростування заперечень відповідачів про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Сарненської ЦРЛ через непроведення скринінгу новонародженого і наслідками у виді захворювання на фенілкетонурію позивачем представлено не було, а матеріали справи їх не містять.

Норми статей 23, 1167 ЦК України передбачають право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поготів, вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди з МОЗ України та Управління охорони здоров`я є необґрунтованими і не передбачають наявності правовідносин між ними і ОСОБА_1 , оскільки Сарненська ЦРЛ є окремою юридичною особою, яка наділена самостійними правами і обов`язками.

Решта аргументів заявника не свідчать про винуватість відповідачів у захворюванні ОСОБА_3 на фенілкетонурію і завдання бездіяльністю Сарненської ЦРЛ моральної шкоди позивачу, розмір якої визначено у 5 220 000 гривень без відповідного фактичного обґрунтування.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду. Заперечення ОСОБА_1 очевидних обставин не спростовує правильності висновків суду.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 18.05.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків