Єдиний унікальний номер судової справи: 490/9630/17
Провадження № 22-ц/812/123/21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

11 січня 2021 року м. Миколаїв Справа №490/9630/17 Миколаївській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - Висіцької І.В., відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Висіцькою Іриною Володимирівною, на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., повний текст складено в той же день, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановив:

17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 діючи через свого представника - адвоката Домашенка О.Є. звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який обґрунтовувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин Німеччини ОСОБА_4 , який на момент смерті проживав у своєму маєтку АДРЕСА_2.

За заповітом, складеним та засвідченим 30 червня 2008 року, ОСОБА_4 зробив розпорядження, яким після вирахування всіх боргів та продажу всієї нерухомості, заповів спадщину в наступних частках: 50% колишня дружина ОСОБА_9; 20% її донька ОСОБА_7 ; 15% виконавець заповіту ОСОБА_8 ; 10% та особа або організація, яка буде добросовісно піклуватися про його тварини; 5 % ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; пані ОСОБА_2 у випадку її інтересу будь-якими особистими речами.

Єдиними спадкоємцями стали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які успадкували та продали маєток АДРЕСА_2.

На момент прийняття спадщини відповідачами, існували боргові обов`язки ОСОБА_4 по відношенню до кредитора - ОСОБА_2 : за розписками від 12 вересня 2007 року на суму 5 000 євро; від 09 вересня 2009 року на суму 7 000 євро; від 21 квітня 2009 року на суму 5 000 євро; від 20 жовтня 2011 року на суму 11 000 євро; 22 березня 2010 року на суму 5 000 євро; договір про визнання боргу від 10 лютого 2014 року на суму 70 000 євро, а загалом на суму 103 000 євро. Сума нарахованих відсотків за зазначеними зобов`язаннями складала 34 634 євро. Загальна сума заборгованості 137 634 євро.

Посилаючись на викладене та вимоги статей 1268, 1270, 1281, 1282, 1296 ЦК України, позивач просила про задоволення позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою цього ж суду від 07 травня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 13 серпня 2018 року на 11.00 год.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 закрито на підставі частини першої статті 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що відповідачі є громадянами України, заявлені у даній справі до них вимоги не належать до юрисдикції Центрального районного суду, оскільки спірні правовідносини виникли не із неналежного виконання договору про повернення боргу відповідачами, а із договору боргу, укладеного іншою особою із забезпеченням нерухомим майном в Іспанії, повернення боргу до прийняття спадщини спадкоємцями, а тому з огляду на ст. 9 Конституції України, п.2 ч.1 та ст. ст. 5, 25, 26 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також ст. 509 ЦК України при вирішенні цих правовідносин слід застосовувати умови основного договору, в яких міститься застереження щодо порядку повернення боргу.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просила ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції та стягнути понесені судові витрати.

Позивач вказувала, що суд при вирішенні питання щодо підсудності справи мав застосувати положення п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Крім того, позивач зазначала, що судом порушено порядок вирішення питання про підсудність справи, оскільки таке питання вирішується під час відкриття провадження у справі або у попередньому судовому засіданні. Тим більше, що з моменту відкриття провадження у справі минуло майже три роки.

Предметом позову є стягнення заборгованості за розписками, а як зазначив суд успадковане відповідачами нерухоме майно було продане ними ще у 2016 році, що спростовує його висновки, що позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном.

До того ж, зазначав, що Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, на яку посилався суд в оскаржуваній ухвалі, взагалі не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки стосується країн СНД, і ні Німеччина, ні Іспанія не є стороною вказаної Конвенції.

Надавати будь-які підтвердження, зокрема й докази не звернення до інших судових установ, Цивільний процесуальний кодекс України позивача не зобов`язує, а тому викладений висновок суду першої інстанції не ґрунтується на положеннях ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - Чебан В.О. , посилаючись на законність ухвали суду першої інстанції, вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу іншим відповідачем не подано.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що позов не належить до юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва, оскільки спірні правовідносин виникли не із неналежного виконання договору про повернення боргу відповідачами, а із договору боргу, укладеного із забезпеченням нерухомим майном, що знаходиться в Іспанії, поверненням боргу до прийняття спадщини спадкоємцями.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції таким вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , яка є громадянкою Німеччини, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як спадкоємців померлого громадянина Німеччини ОСОБА_4 , про стягнення боргу.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав людини.

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Відповідно до положень статті Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави

Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Питання про підсудність судам України справ з іноземним елементом може визначатися і на момент відкриття провадження у справі, і у попередньому судовому засіданні.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи-відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач-фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа-відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.

Відповідно до норм ЦПК України, правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Норми права про розмежування підсудності містяться переважно у двосторонніх договорах про правові відносини і правову допомогу у цивільних справах.

Також у міжнародних договорах про правову допомогу містяться спеціальні норми про підсудність окремих категорій справ, де передбачається застосування комбінованих критеріїв: громадянства, місця проживання сторін, місцезнаходження майна.

Правила про визначення міжнародної підсудності за законодавством України застосовуються, якщо міжнародним договором не встановлено інші правила.

Справи з іноземним елементом підсудні судам України у разі застосування сторонами договірної підсудності. Домовленість сторін щодо підсудності має бути досягнута у письмовій формі.

Якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи судам України, спір підлягає вирішенню в судах загальної юрисдикції України (пункт 1 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право») з урахуванням вимог ЦПК України. Водночас підсудність справ з іноземним елементом, установлена статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», не може бути змінена угодою сторін.

Відкриваючи провадження у справі, суд має з`ясувати, чи була досягнута договірна підсудність між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, яка є громадянкою Німеччини, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення зі спадкоємців боргу спадкодавця.

Судом установлено, що за заповітом, складеним та засвідченим 30 червня 2008 року, ОСОБА_4 зробив розпорядження, яким після вирахування всіх боргів та продажу всієї нерухомості, заповів спадщину в наступних частках: 50% колишня дружина ОСОБА_9; 20% її донька ОСОБА_7 ; 15% виконавець заповіту ОСОБА_8 ; 10% та особа або організація, яка буде добросовісно піклуватися про його тварини; 5 % ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; пані ОСОБА_2 у випадку її інтересу будь-якими особистими речами. За договором купівлі-продажу №1809 від 15 червня 2016 року, посвідченим нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів, Альваро Дельгадо Труйолса , вартість майна спадкодавця складала 235000 євро та після утримання боргів, ОСОБА_3 отримала 40 000 євро, ОСОБА_1 17 500 євро та 22 500, 30 000 євро банківським чеком на ім`я ОСОБА_5 .

Статтею 37 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Німецькою Демократичною Республікою про правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах, який ратифікований 28 березня 1958 року, передбачена компетентність у справах про спадкування та визначено, що провадження у справах про спадкування нерухомого майна ведуть органи Договірної сторони, на території якої знаходиться це майно.

Пункт 4 цієї ж статті Договору передбачає, що якщо все рухоме спадкове майно, що залишилося після смерті громадянина однієї із Договірної сторони, знаходиться на території другої Договірної сторони і якщо з цим згодні усі спадкоємці, то за клопотанням спадкоємця або відказоодержувача провадження у справі про спадкування ведуть органи цієї Договірної сторони.

У підготовчому засіданні судом не встановлено заперечень відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо ведення провадження у даній справі Центральним районним судом м. Миколаєва. Більш того, у запереченнях представник ОСОБА_1 - адвокат Чебан В.О. погодився з тим, що вказану справу слід розглядати Центральним районним судом м. Миколаєва (т. 1 а.с.88-89,92-94).

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , як спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , які отримали після продажу всієї нерухомості спадкодавця грошові кошти, трансформувалися у договірні правовідносини, що виникли між кредитором та спадкоємцями і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України щодообов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

При цьому з матеріалів справи не вбачається спір щодо успадкованого відповідачами спадкового майна та/або його вартості.

Відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до підсудності Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.98).

Враховуючи характер спірних правовідносин, на думку апеляційного суду, при вирішенні питання щодо підсудності справи, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку щодо закриття провадження у справі та мав врахувати положення п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» як з підстави проживання відповідачів на території України, так і з підстави знаходження на території України нерухомого майна відповідачів, на яке можна звернути стягнення. Крім того, слід зазначити, що судом порушено порядок вирішення питання про підсудність справи, оскільки зазначене питання вирішується під час відкриття провадження у справі або у попередньому (підготовчому) судовому засіданні. Між тим, підготовче судове засідання закрито ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2018 року, а провадження у справі закрито під час розгляду справи по суті ухвалою від 08 жовтня 2020 року, що також порушує право позивача на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, на яку суд послався в оскаржуваній ухвалі, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки ця Конвенція стосується країн СНД і Німеччина не є стороною вказаної Конвенції. До того ж, на думку апеляційного суду, вважити застереження в умовах основного договору повернення боргу при продажі маєтку АДРЕСА_2 або до настання цієї події не можна вважати порядком повернення боргу, оскільки таке застереженням стосується строку (терміну) виконання зобов`язання.

Частиною 1 статті 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене,апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду про закриття провадження у справі, як постановлена із порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскаржувану ухвалу скасовано з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, а тому розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги повинно здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Висіцькою Іриною Володимирівною, задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 січня 2021 року.