Справа № 450/3189/20 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2226/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вказаному житловому будинку зареєстрований, окрім позивачки, її чоловік ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 , невістка ОСОБА_5 , внук ОСОБА_6 , внук - ОСОБА_7 , донька ОСОБА_8 , зять ОСОБА_2 , внук ОСОБА_9 , внук ОСОБА_10 , внучка - ОСОБА_11 .

18 травня 2016 року Пустомитівським районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі №450/571/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Відповідач з 2016 року не проживає за вказаною адресою, не сплачує комунальні послуги та несе інших витрат по його утриманню, не веде з ним спільного господарства, чим створює перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні будинком.

Просила визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації місця проживання.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.

Зазначає, що 18 травня 2016 року Пустомитівським районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі № 450/571/16-ц про розірвання шлюбу між її донькою ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 .

Стверджує, що на підтвердження факту не проживання відповідача у спірному житлі нею було подано акт обстеження житлово-побутових умов від 07 вересня 2020 року, яким встановлено, що відповідач у її квартирі не проживає.

Просить скасувати рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що відповідач, будучи колишнім членом сім`ї позивача, без поважних причин понад один рік не проживає у житловому приміщенні останньої.

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 02 лютого 1998 року, серія КММ №000899. (а.с. 17)

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію виданої виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради від 07 вересня 2020 року №1457, окрім самої ОСОБА_1 , зареєстровано місце проживання її чоловіка ОСОБА_3 , сина - ОСОБА_4 , невістки ОСОБА_5 , внука ОСОБА_6 , внука - ОСОБА_7 , доньки ОСОБА_8 , зятя ОСОБА_2 , внука ОСОБА_9 , внука ОСОБА_10 , внучки - ОСОБА_11 .

18 травня 2016 року Пустомитівським районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі №450/571/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Дане рішення набрало законної сили 31 травня 2016 року. (а.с. 20-21)

На підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі позивачем надано акт обстеження житлово-побутових умов від 07 вересня 2020 року, встановлено, що зять ОСОБА_2 , 1977 року народження зареєстрований у будинку позивача, за адресою АДРЕСА_1 , але тривалий час зі сім`єю не проживає з 2016 року, у зв`язку із розлученням з донькою ОСОБА_1 (а.с. 19)

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування в матеріалах справи відсутні.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру як чоловік доньки власниці квартири. Доказів того, що відповідач вів спільне господарство, проживав однією сім`єю із власницею і був членом її сім`ї, матеріали справи не містять, а тому в розумінні ст. 3 СК України сторони у справі не складають сім`ю.

Отже, право користування квартирою позивачки в ОСОБА_2 виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статтею 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, і як власник цього майна надала право ОСОБА_2 користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не був пов`язаний. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Такий висновок цілком відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 279/1819/19.

Крім цього, відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи апеляційним судом відповідач не скористався.

Згідно зі ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З вищенаведеної норми Закону випливає, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1статтею 141ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 2102 грн. судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2102 гривні судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.