ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/5213/20

провадження № 22-ц/4809/1222/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко І. М.) від 14 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

27 серпня 2020 року (згідно з датою на конверті) Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі за текстом цієї постанови - ТОВ «Порше Лізинг Україна») пред`явило позов до ОСОБА_1 та просило суд застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу від 08 жовтня 2012 року № 00005823 та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 1948502,69 грн за користування транспортним засобом - автомобілем типу Audi A5 Sportback 1,8, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , в період з 15 жовтня 2012 року до 30 травня 2017 року, а також стягнути з відповідача витрати позивача на правничу допомогу.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що 08 жовтня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 уклали договір про фінансовий лізинг № 00005823 та додатки до нього.

На виконання умов укладеного договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало відповідачу у користування об`єкт лізингу - транспортний засіб Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого еквівалентна 53 980,00 доларам США, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат й виплатити лізингові платежі.

В порушення зобов`язань за договором з лютого 2016 року відповідач припинив виконувати свої періодичні грошові зобов`язання по договору, у зв`язку з чим 16 лютого 2017 року йому було направило вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору.

24 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1474, стосовно повернення об`єкту лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна». 30 травня 2017 року, у ході виконавчого провадження, яке було відкрито на підставі виконавчого напису, об`єкт лізингу вилучено.

Крім того, судовими рішеннями у цивільній справі № 405/1018/17 встановлено факт нікчемності укладеного між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 договору про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року № 00005823.

З огляду на те, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його нікчемністю, відповідач користувався наданим йому позивачем транспортним засобом у проміжок часу з 15 жовтня 201 року по 30 травня 2017 року без достатніх на це правових підстав, а тому, на думку позивача, відповідач має повернути йому кошти, які мав сплатити за весь час користування об`єктом лізингу у розмірі 1948502,69 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2021 року в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу відмовлено, судові витрати по справі покладено на позивача.

У обгрунтування рішення суд поклав кілька мотивів. По-перше, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами розмір своїх вимог, не підтвердив вартість використання транспортного засобу за вказаний ним період. По-друге, суд встановив, що стосовно вимог позивача перебіг позовної давності розпочався 31 травня 2017 року і сплинув 30 травня 2020 року, а позов ним пред`явлено 01 вересня 2020 року, тобто поза трирічним строком, що також є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст апеляційної скарги

Позивач, від імені якого діє представник - адвокат Мирошніченко І. В., подав до суду апеляційну скаргу в якій просить рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення яким застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року № 00005823 та стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 1948502,69 грн за користування транспортним засобом.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що, на думку позивача, суд порушив норми матеріального права, яке виявилося у незастосуванні судом припису ст. 1212 ЦК України та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, до кондиційних по своїй суті правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі.

Суд не зважив на обґрунтованість позовних вимог, що випливає зі змісту постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 686/1717959/16-ц де Суд констатував право ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернутися до суду з відповідним позовом щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті коштів за користування предметом лізингу та доводити підстави для їх задоволення, в тому числі розмір коштів, які мав сплатити відповідач за весь час користування предметом лізингу.

Не погодився позивач і з висновком суду про застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи на те, що суд не врахував факт звернення у липні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг України» до суду у справі № 405/1018/17 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку реституції за недійсним договором та тривалість судового розгляду тієї справи, після вирішення якої позивач мав змогу пред`явити новий позов. Ці обставини суд мав би врахувати та поновити строк звернення до суду для захисту прав позивача.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів та вимог позивача, вказавши на необґрунтованість та недоведеність пред`явлених до нього вимог. Стосовно посилання позивача на нікчемність договору лізингу та необхідності застосування відповідних правових наслідків, то відповідач зазначив, що отриманий ним за нікчемним договором автомобіль повернутий позивачу. Загалом щодо будь-яких посилань позивача на нікчемний правочин та виконання/невиконання сторонами його умов відповідач вважає їх некоректними.

Водночас відповідач висловив згоду з рішенням суду першої інстанції.

Пояснення сторін, надані у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Представник позивача - адвокат Літвінов Є. В., який брав участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, підтримав апеляційну скаргу, надав суду пояснення щодо викладених у ній аргументів позивача.

Відповідач ОСОБА_1 вимог позивача не визнав, надав пояснення на спростування доводів позивача.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані сторонами обставини:

08 жовтня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавцем за договором) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач за договором) уклали договір про фінансовий лізинг № 00005823 зі змінами та доповненнями за умовами якого лізингодовець зобов`язався придбати транспортний засіб - автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого еквівалентна 53 980,00 доларам США, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та графіку покриття витрат.

30 травня 2017 року на підставі акту державного виконавця, при виконанні виконавчого напису № 1474, виданого 24 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, об`єкт лізингу, транспортний засіб - автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , було передано ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року у справі № 405/1018/17 договір про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року № 00005823 визнано недійсним, в задоволені зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 , про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору недійсним, та зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у зазначеній справі, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору фінансового лізингу скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволені позову. Крім того, постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року у частині відмови у стягненні з ТОВ «Порше лізинг України» на користь ОСОБА_1 коштів, сплачених за нікчемним правочином скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08 жовтня 2012 року № 00005823, Верховний Суд вказав, що цей договір є нікчемним, оскільки його сторони не додержалися вимог ст. 799 та ст. 806 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору, а тому, відповідно до ст. 215 ЦК України, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача грошових коштів, які, за твердженням позивача, становлять плату за користування відповідачем без достатньої правової підстави, належним позивачу транспортним засобом, оскільки раніше укладений між цими особами договір лізингу є нікчемним.

Нікчемність договору фінансового лізингу від 08 жовтня 2012 року № 00005823, сторонами якого виступали ТОВ «Порше лізинг України» і ОСОБА_1 , а предметом являвся транспортний засіб - автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , випливає зі змісту ч. 1 ст. 220 ЦК України та пов`язана з недодержанням його сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (ст. 799 та ст. 806 ЦК України).

Ця обставина встановлена преюдиційним рішенням - постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 405/1018/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше лізинг України» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг і стягнення коштів та за зустрічним позовом ТОВ «Порше лізинг України» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсного правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, так званий «лізингодавець» зобов`язаний повернути так званому «лізингоодержувачу» сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, своєю чергою, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 глав 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (на яку посилається позивач в апеляційній скарзі), в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 755/14931/16-ц та ряді інших справі.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції, яке переглядається в апеляційному порядку, надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, суд навів саме ці норми матеріального права.

Враховуючи, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 376 ЦПК України), колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права суперечать змісту рішення суду та не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Змагальність цивільного судочинства полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 13 ЦПК України диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в у не договірних зобов`язальних, позивач повинен довести належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підстави виникнення у відповідача обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини, а якщо позовні вимоги пов`язані з стягненням грошей, то він також зобов`язаний довести розмір своїх вимог.

У позовній заяві позивач вказав, що відповідач користувався автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 чотири роки і сім місяців (55 місяців), а саме: з 15 жовтня 2012 року по 30 травня 2017 року.

Ця обставина сторонами визнається.

Вартість користування відповідачем автомобілем за один місяць позивач зазначив у сумі 1293,44 долара США (що визначається ним за курсом іноземних валют, встановленим Національним Банком України на час пред`явлення позову), що, за його твердженням, відповідає вартості оренди аналогічного автомобіля впродовж одного місяця, яка вказана у довідці позивача.

Як на доказ вартості оренди аналогічного автомобіля, позивач послався на нібито видану ним же довідку (додаток 12 до позовної заяви, дата та номер документа не вказані), але в матеріалах цивільної така довідка відсутня.

Представник позивача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що під довідкою мається на увазі додана до позовної заяви копія лізингової пропозиції (с. 70).

Вказана лізингова пропозиція від Porsche Finance Group Ukrain адресована не пойменованому клієнтові стосується пропонування фінансових послуг на придбання автомобіля марки автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI (8ТА03Н) вартістю 53980 з ПДВ, зокрема, вказано тривалість, валюта та процентна ставка фінансування, розмір авансового платежу, одноразової комісії, витрат на реєстрацію транспортного засобу та розміри щомісячного платежу.

Безпосередньо розмір щомісячного платежу при авансі 0,00 % згідно з пропозицією становить 1293,44 долара США, у т. ч. ПДВ, та включає у себе страховий платіж - 286,73 долара США і лізинговий платіж - 1006,72 долара США.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором.

Отже, позивач безпідставно ототожнює плату за користування транспортним засобом з щомісячним платежем за договором лізингу так, як останній відрізняється тим, що включає в себе лізинговий платіж (відшкодування частини вартості майна, винагороду лізингодавцю, інші платежі та витрати, пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу) та страхові платежі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить стягнути з ОСОБА_1 не тільки плату за користування автомобілем, а й частину його вартості та інші витрати, тобто фактично виконати умови договору, який є нікчемним.

Надаючи усні пояснення стосовно апеляційної скарги, представник позивача вказав, що, на його думку, навіть якби суд першої інстанції не погодився з доводами позивача про вартість оренди автомобіля у сумі 1293,44 долара США на місяць, то він мав би виходити із даних, які наведені у Звіті про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб Audi A5 Sportback 1,8 TFSI 2012 року випусту, станом на 2012 - 2017 роки (с. 160 - 176).

Колегія суддів відхиляє такі доводи представника позивача.

По-перше, всупереч змісту п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі позивач не посилався на необґрунтованість відмови суду у прийняті такого доказу, неправильність його дослідження чи оціни, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По-друге, у цьому звіті наведені відомості про те, що вартість прокату автомобіля за спірний період могла становити 1187853,73 грн, що не підтверджує розмір заявленої позовної вимоги. При цьому позивач не надав суду відповідного розрахунку, зроблено ним на підставі вказаного звіту, не зменшив своїх позовних вимог.

Отже, колегія суддів апеляційного суду виснує, що позивач хоча й подав цей доказ до суду, але фактично не обгрунтовував ним свої вимоги.

З огляду на ці дві обставини, колегія суддів не бере до уваги усні доводи представника позивача в цій частині.

Ненадання позивачем до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів розміру коштів, які зберіг у себе відповідач за період безпідставного користування майном позивача, вказує про недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому такий позов задоволенню не підлягає.

Дослідивши надані сторонами докази та надавши їм правильну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів розмір своїх вимог, а тому правильно відмовив в позові з цієї підстави.

Щодо спливу позовної давності.

За положеннями статей 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах цивільної справи відсутня заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Як пояснив відповідач у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, з такою заявою до суду першої інстанції він не звертався.

Не звертався з такою заявою до суду і сам позивач.

Застосування судом наслідків спливу позовної давності за відсутності заяви сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, вказує на неправильне застосування судом норми ч. 3 ст. 267 ЦК України, що з підставою для зміни рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції загалом правильно відмовив в задоволенні позву, але при застосуванні норм матеріального права допустив помилку, застосувавши закон про позовну давність за відсутності для цього передбаченого законом приводу.

У зв`язку цим та відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України таке рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови в позові.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на визначений законом принцип розподілу судового збору та зміст рішення апеляційного суду, відсутні підстави для присудження позивачу компенсації понесених ним витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2021 року змінити виключивши з його мотивувальної частини посилання на пропуск позовної давності, як підставу відмови в позові, а в інших частинах рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко