ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1200/21 Справа № 213/1772/19 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1772/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рисіна Світлана Вікторівна, про внесення змін до договору купівлі-продажу домоволодіння, стягнення недоотриманих грошових коштів за продаж будинку, стягнення боргу за договором доручення.

В обґрунтування позову позивачкою зазначено, що згідно Договору купівлі-продажу домоволодіння від 12.09.2003 року, завіреного приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С., відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та, на той час неповнолітня, позивачка, придбали домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частинах кожний - по 1/3 частині. Згідно договору дарування, посвідченого Рукавіциною Н.В., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, 09.12.2008 року по реєстру за №7741, 2/6 частини домоволодіння, які належали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перейшли у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 22.09.2016 року між ОСОБА_6 , яка діяла у власних інтересах і, на підставі виданих їй довіреностей, в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ПАТ «Інгулецький ГЗК», з іншої, було укладено договір про відчуження на користь останнього належного їм будинку. Однак, на думку позивачки, договір складено не правильно, а його укладання призвело до порушення її майнових прав. Це сталося за вини відповідачки ОСОБА_6 , яка діяла в її інтересах. Так, за вини відповідачів грошові кошти були розподілені на п`ять рівних часток, тоді як вони мали розподілитись пропорційно до часток у праві власності. Тому, договір купівлі-продажу потребує внесення змін з метою набуття законної підстави стягнення на її користь грошових коштів - по 63333,33 грн., з кожного з відповідачів.

Крім того, уточнивши позовні вимоги, зазначила, що не розподіливши грошові кошти від вартості будинку пропорційно часток у праві власності, з моменту отримання коштів за договором від 22.09.2016 року, боржники ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 прострочили виконання грошового зобов`язання, тому з кожного з них підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних. Крім того, згідно платіжного доручення № від 21.10.2016 року кошти за продаж частини будинку позивачки ОСОБА_1 в повному обсязі перераховано на рахунок відповідачки ОСОБА_6 , однак остання по теперішній час кошти позивачці не повернула

Уточнивши позовні вимоги, просила суд: внести зміни до пункту 1.3 даного Договору, зазначивши в ньому частки належності домоволодіння кожному з продавців; внести зміни до пункту 2.2 Договору, зазначивши в ньому про сплату грошових коштів продавцям пропорційно їх часток у праві власності; стягнути з кожного з відповідачів ( ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), окрім суми недоотриманих грошових коштів за продаж будинку (по 63333,34 грн. з кожного), суми інфляційних втрат (по 20337,29 грн. з кожного) та трьох процентів річних (по 5413,70 грн. з кожного), а з відповідачки ОСОБА_6 ще просить стягнути борг за договором доручення в загальному розмірі 534505,93 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, та неправильну оцінку судом першої інстанції доказів у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано допущену нотаріусом помилку при зазначенні в договорі часток співвласників домоволодіння, що потягло за собою невірний розподіл між ними сум, сплачених покупцем за це домоволодіння.

За таких обставин, позивачка ОСОБА_1 , як власник 1/3 частини домоволодіння, отримавши однакову суму з іншими співвласниками, кожному із яких належить лише по 1/6 частині домоволодіння, значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а саме на розділення та отримання грошових коштів від вартості будинку пропорційно до часток у праві власності.

Також зазначає, що відповідачка ОСОБА_6 не довела факт повернення їй грошових коштів, крім того, нею було визнано позовні вимоги в цій частині.

Не погоджується позивачка й з висновками суду щодо преюдиціальним застосуванням рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року, оскільки факт розподілу коштів між продавцями не був предметом судового розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_7 зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзивах на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , кожен окремо, не заперечують проти задоволення апеляційної скарги в частині пред`явлених до них позовних вимог щодо внесення змін до договору купівлі-продажу домоволодіння, стягнення недоотриманих грошових коштів за продаж будинку, стягнення боргу за договором доручення. Розгляд справи просять здійснювати за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Максимова Р.І.. які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_3 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належало домоволодіння за адресою: будинок АДРЕСА_1 . Частки розподілялись наступним чином: ОСОБА_9 - 2/6 (1/3); ОСОБА_6 - 1/6; ОСОБА_5 - 1/6; ОСОБА_3 - 1/6; ОСОБА_4 - 1/6.

09 вересня 2016 року ОСОБА_1 , за укладеною письмовою, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Широківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Токмаковим А.Б. та зареєстрованою в реєстрі за №322 довіреністю, уповноважила ОСОБА_6 , розпоряджатися (продати або обміняти за ціну та на умовах за її власним розсудом) належною їй частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 . Для цього ОСОБА_1 надала ОСОБА_6 право представляти її інтереси у взаємовідносинах з нотаріальними органами, державними установами та організаціями, органами місцевого самоврядування в Комунальному підприємстві Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», відділах реєстрації актів цивільного стану, в органах міграційної служби України, в органах управління та відповідних відділах ПрАТ «ІнГЗК», перед державними кадастровими реєстраторами Держгеокадастру, державними реєстраторами Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з усіх без винятку питань пов`язаних з вчиненням будь-яких дозволених законом дій щодо вищевказаного нерухомого майна, оформити технічну документацію для формування кадастрового номеру на присадибну ділянку та отримати витяг з ДЗК про земельну ділянку, подавати та одержувати всі необхідні документи за заяви, у тому числі заяву про її сімейний стан, заяву про належність їй цього нерухомого майна на підставі особистої приватної власності та відсутності права спільної сумісної власності подружжя на це нерухоме майно, заяву про правовий режим цього нерухомого майна, а також заяви про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, одержати витяг/інформаційну довідку про реєстрацію права власності на нерухоме майно. А також інші документи та довідки, замовити та одержати звіт про експертну оцінку нерухомого майна, підписати договір купівлі-продажу або міни у разі необхідності будь-які додаткові договори та угоди до них, відкривати в будь-якому банку розрахунковий рахунок для перерахування грошей за відчужене нерухоме майно у безготівковій формі та одержати кошти з цих рахунків у будь-якій сумі без обмежень за відчуження належної їй частки житлового будинку, сплатити державне мито, податки та збори, а також виконувати всі інші необхідні юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.

22 вересня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С.В. та зареєстровано в реєстрі за №2577, за яким ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , яка діяла за себе та від імені ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі відповідних довіреностей, продали ПАТ «ІНГЗК» домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за загальну суму 1900000,00 грн., з яких кожному з продавців належало по 380000,00 грн.

У договорі зазначено, що сторони діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Придбання даного домоволодіння здійснювалось ПрАТ «ІНГЗК» в межах Статуту підприємства, з метою виконання заходів, які забезпечують відвід землі для подальшого розвитку гірничих робіт на підставі відповідного наказу №796, виданого Генеральним директором ОСОБА_11 у вересні 2016 року. Саме цей наказ і містить узгоджену сторонами загальну суму вартості домоволодіння (1900000,00 грн.) та умови її розподілу між продавцями - по 380 000,00 грн. (т.2 а.с.40).

Грошові кошти за вказаним договором купівлі-продажу було перераховано на розрахунковий рахунок відповідачів ОСОБА_5 (його частина) та ОСОБА_6 (її частина, частина ОСОБА_3 , частина ОСОБА_4 , частина ОСОБА_1 ), що підтверджується платіжними дорученнями №, №, №, № та №.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що позивачка ОСОБА_1 надала всі належні їй права по розпорядженню своїм нерухомим майном - ОСОБА_6 , яка в свою чергу, розпорядилася цим майном на власний розсуд, уклавши 22 вересня 2016 року договір купівлі-продажу та продавши ПрАТ «ІНГЗК» належну позивачці частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за 380 000,00 грн., дійшов висновку, що договір купівлі-продажу відповідає вільному волевиявленню сторін та нормам діючого законодавства України, а тому відсутні підстави для внесення змін до договору купівлі-продажу, і, як наслідок, вимога щодо стягнення з відповідачів грошових коштів не підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_6 боргу за договором доручення, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.».

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Вирішальне значення для застосування положення частини другої

статті 651 ЦК України має перш-за все встановлення факту невиконання однією із сторін умов договору, а вже потім вирішення питання щодо співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Разом з тим, необхідно врахувати й те, що згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами частин першої-третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, у договорі купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року сторони погодили, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , яка діяла за себе та від імені ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі відповідних довіреностей, продали ПАТ «ІНГЗК» домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 1900000.00 грн., яку розподілено між продавцями у рівних частинах, тобто по 380000,00 грн.

Грошові кошти за вказаним договором купівлі-продажу було перераховано на розрахунковий рахунок відповідачів ОСОБА_5 (його частина) та ОСОБА_6 (її частина, частина ОСОБА_3 , частина ОСОБА_4 , частина ОСОБА_1 ), що підтверджується платіжними дорученнями №, №, №, № та №.

Таким чином, сторони на власний розсуд погодили ціну договору, який на теперішній час виконано у повному обсязі, у зв`язку з чим правові підстави для внесення змін до цього договору та перерозподілу вартості домоволодіння між продавцями відсутні, й доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються вищевикладеними.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення недоотриманих грошових коштів за продаж будинку, інфляційних втрат і трьох відсотків річних, є похідними від позовних вимог про внесення змін до договору купівлі-продажу, колегію суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 пр стягнення боргу за договором доручення.

Так, відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

При цьому, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як вбачається з рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року по справі №213/188/17, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року, позивачка ОСОБА_1 надала суду пояснення про те, що грошові кошти у сумі 380 000,00 грн., належні їй за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, знаходяться на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність у неї претензій щодо належного виконання доручення, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог в цій частині.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 15 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: