Справа № 522/1373/21
Провадження № 2/522/5290/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеса

У складі головуючого судді - Домусчі Л.В.

За участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської Ради, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ

До суду 25 січня 2021 року надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської міської Ради, третя особа ОСОБА_2 , згідно якого просила скасувати рішення державного реєстратора від 25.02.2008 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 згідно рішення Приморського районного суду м. Одеса від 21.02.2006 року, справа №2-1245/06.

Згідно обґрунтування позовних вимог, вона, ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_2 на праві приватної власності володіють квартирою АДРЕСА_1 . Квартира була придбана згідно договору купівлі продажу від 14.08.1996 року та право власності за ними було зареєстровано в КП «БТІ та РОН» м. Одеса. Після покупки у квартирі було самовільно збудовані приміщення літ № 3-3,9 кв.м., літ № 4-5,4 кв.м.. Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 21.02.2006 року (справа № 2-1245/06) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стали співвласниками кв. 2, заг.пл. 39, 2 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 . У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватному нотаріусу Прокоф`євої Л.Г. для продажу вказаної квартири. Однак, нотаріус відмовила, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одесі від 21.02.2006 року про визнання права власності за ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , взагалі відсутнє та не внесене до реєстру судових рішень. На цей час ОСОБА_1 не може розпорядитися квартирою, яка належить їй та чоловіку на праві власності, а тому вважають, що наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора від 25.02.2008 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 вчинено на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 21.02.2006 року, справа №2-1245/06.

Ухвалою суду від 28.01.2021 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 04.03.2021 року.

Представником міської ради 05.03.2021 року було подано відзив на позов, згідно якого заперечувала проти позову, так як на думку Одеської міська Рада, вони є неналежним відповідачем по справі.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 13.04.2021 року.

Позивачка 25.03.2021 року надав до суду відповідь на відзив, згідно якого наполягала на задоволенні позову саме до Одеської міської ради, заперечував проти залучення до справі іншого відповідача.

У судове засідання 13.04.2021 року відповідач не з`явився. Судове засідання було відкладено на 18.05.2021 року.

У судове засідання 18.05.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача - ОСОБА_3 та третьої особи до суду надійшли заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності.

Представник відповідача поважність причин неявки суду не повідомив та будь-яких клопотань до суду не заявляв.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на строки розгляду справи, на належне сповіщення сторін, у відповідності до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 21.05.2021р..

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справі, позивачка ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_2 14.08.1996 року згідно договору купівлі-продажу придбали квартиру №2, заг.пл. 29,9 кв.м., у буд. АДРЕСА_1 . Відповідно договору купівлі-продажу право власності сторін було зареєстровано КП «БТІ та РОН» 15.08.1996 року за № 582 в книзі : 61 пр.р 10-3849.

Згідно обґрунтувань позову, після придбання нерухомості в квартирі згідно технічного паспорту від 22.09.2005 року було самовільно збудовані приміщення літ. № 3 - 3,9 кв.м., літ № 4 -5,4 кв.м., загальна площа квартири склала 39.2 кв.м..

Рішенням Приморського районного суду від 21.02.2006 року, справа № 2-1245/06, за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру 2, заг.пл. 39,2 кв.м., житл. пл.. 18,9 кв.м, у буд. АДРЕСА_1 (а.с.10).

На підставі вказаного рішення суду від 21.02.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» 25.02.2008 року було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини вказаної квартири, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.02.2008 року (а.с.9).

Однак, згідно відповіді Приморського районного суду м. Одеса від 28.10.2020 року за вих.. № 111169/20 та приватного нотаріуса Прокоф`євої Л.Г. від 05.11.2020 року за 275/01-16 (а.с.11-12), справа № 2-1245/06 не реєструвалась, в реєстрі судових рішень відсутнє таке судове рішення. Тобто право власності у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набуто з судового рішення, якого не існує.

Згідно відповіді управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції України від 22.12.2020 року за № Б-1945-08.03 (а.с.14-16), відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомо майно та їх обтяжень» скасування у державному реєстрі прав можливе на підставі судового рішення.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що у зв`язку з тим, що право власності на квартиру за нею та ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі рішення суду, якого не існує, останнє перешкоджає їй розпоряджатись належним згідно договору купівлі-продажу від 14.08.1996 року майном.

Відповідно до частини 1 cтатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до пунктів 1, 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п.п.1, 2, 3 ч.3 ст. 26 Закону (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діє на час ухвалення рішення у даній справі), на відміну від положень ч.2 ст. 26 Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За викладеного, зважаючи на те, що право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 25.02.2008 року було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» на підставі рішення суду, якого не існує, та така реєстраційна дія перешкоджає позивачу розпоряджатись належним їй згідно договору купівлі-продажу від 14.08.1996 року майном (квартиру), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для скасування відповідного рішення державного реєстратора.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. 328 ЦК України, Законом країни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 1, 10-12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 210, 223, 229, 235, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (, місцезнаходження м. Одеса, Думська пл..1), третя особа ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ) - задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора від 25.02.2008 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням речових прав, здійсненного на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса від 21.02.2006 року, справа №2-1245/0 6.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 364 ЦПК України.

Повний текст рішення буде складено 24.05.2021 року.

Суддя Домусчі Л.В.