Провадження № 2/686/842/21
04 жовтня 2021 року Хмельницький міськрайонний суд в складі :
головуючого - судді Приступи Д.І.
при секретарі Медвідь М.В.,
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказуючи, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився про час та місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Крім цього, 30.10.2020 року подав відзив на позовну заяву в якому просив в позові відмовити.
За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності в судовому засіданні представника позивача та відповідача, без фіксування судового засідання технічними засобами звукозапису, на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 19.09.2001 видано Державний акт Серії Р1 № 760450 на право приватної власності земельної ділянки площею 2.80 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки № НОМЕР_1 , Хмельницький район, розташованої на територія Рідкодубської сільської ради, с. Лапківці.
Виготовивши технічну документацію, Позивачка у серпні 2018 року звернулась до Державного кадастрового реєстратора відділу у Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру.
Позивачка є власником земельної ділянки про що їй видано 19.09.2001 Державний акт Серії Р1 № 760450 на право приватної власності земельної ділянки площею 2,80 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки № НОМЕР_1 , Хмельницький район, розташованої на територія Рідкодубської сільської ради, с. Лапківці.
Державний акт зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю Рідкодубської сільської ради, Хмельницького району за № 5 від 19.09.2001 виділеної на підставі рішення Рідкодубської сільської ради від 12.07.2001 № 20.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року №449 Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою , встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.
Частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на 19.09.2001) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання позивачем права на земельну частку (пай) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зі змісту п. З ч. 2 ст.16 ЦК України випливає, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту порушеного права є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗК України (в редакції, яка була чинною на 19.09.2001) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
Стаття 22 ЗК України (в редакції, яка була чинною на 19.09.2001) передбачала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Згідно ч. 1 ст. 23 цього ж кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.
Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підставі ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Ст. 393 ЦК України вказує про те, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року (справа № 2-3007/11).
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5- рп/2005 визначено, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.
Земельний кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
До 01.01.2013 року, державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась із видачою державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
Так, відповідно до пункту 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету по земельних ресурсах України від 04 травня 1999 року № 43 Заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах та його структурні підрозділи. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів здійснюється з використанням комп`ютерної техніки.
При цьому, тільки після 02 квітня 2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 02 квітня 2002 року № 449 обов`язковим реквізитом державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою став кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
Пунктом 2 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Державний земельний кадастр передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Із 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України Про Державний земельний кадастр державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19.11.2019 року у справі № 635/3593/17.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що державній реєстрації, тобто внесенню відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, підлягають сформовані у встановленому порядку земельні ділянки з присвоєнням їм кадастрового номеру. При цьому, формування земельної ділянки здійснюється на підставі документації із землеустрою, вид якої залежить від способу формування земельної ділянки. До способів формування земельної ділянки віднесено, зокрема, відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності, поділ чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок та ін. Земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (ч.6 ст. 24 Закону № 3613).
За таких обставин, суд критично оцінює заперечення представника відповідача щодо позову, вважає їх необґрунтованими та такими що не підтверджені належними та допустимими доказами.
Вищевикладене підтверджує, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області є обґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 77- 81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 328, 393 ЦК України, ст.ст.17, 22, 90, 116, 125, 126, 152, 153, 155 ЗК України, ЗУ Про Державний земельний кадастр , ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , постановою Верховного Суду України від 19.11.2019 року у справі № 635/3593/17, суд -
Стягнути з Головного управління держгеокадастру у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення, учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано та закінчення строку для подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя Хмельницького

міськрайонного суду Д.І. Приступа