Справа № 467/387/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.

головного державного виконавця Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзгоєвої Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання заступника начальника Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченка Віталія Миколайовича про розшук боржника,-

ВСТАНОВИВ :

Начальник Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вніс на розгляду суду вказане подання, яке умотивоване тим, що з 02 квітня 2010 року на виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження, порушене за виконавчим листом, що був виданий 01 лютого 2016 року Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі ј частини усіх видів його заробітку, починаючи з 01 листопада 2005 року і до повноліття дитини.

Оскільки на цей час місцезнаходження боржника невідоме і ужитими заходами його установити не вдалося, у той час, як заборгованість із сплати аліментів на цей час становить 54 838, 92 грн., то є потреба в оголошенні його розшуку.

В судовому засіданні головний державний виконавець подання підтримала з підстав, що у ньому викладені, просила його задовольнити та пояснила, що боржник про те, що він є учасником виконавчого провадження достовірно знає, за виконавчим листом аліменти сплачував, проте, через деякий час припинив це робити і наразі його місцезнаходження невідоме.

Ужитими заходами боржника розшукати не вдалося.

Стягувач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлялась належно, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, причин свого неприбуття до суду не вказувала, будь яких заяв і клопотань до суду не направляла.

Боржник про судове засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання, які повернуті до суду без вручення з відміткою «Адресат не проживає».

Тож, піддавши аналізу доводи, наведені у поданні та підтримані в судовому засіданні державним виконавцем, з урахуванням її пояснень, вивчивши додані до нього докази, суд вказує на таке.

Зокрема, було установлено, що на виконанні Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавчий лист №2-573/2006, виданий 01 грудня 2006 року Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї четвертої частини всіх видів заробітку, починаючи з 01 листопада 2006 року до її повноліття.

Виконавче провадження було відкрите постановою від 02 квітня 2010 року.

Із розрахунку заборгованості, доданого до подання, слідує, що боржник здійснював сплату аліментів, зокрема, останній платіж - у квітні 2020 року, у тому числі, мали місце утримання із належної йому орендної плати.

У подальшому боржник припинив виконання свого обов`язку щодо сплати аліментів і станом на 01 квітня 2021 року має відповідну заборгованість у розмірі 54 838, 92грн.

Таким чином, боржник достовірно обізнаний про свою участь у виконавчому провадженні, принаймні, 10 липня 2019 року надав письмові пояснення державному виконавцю, однак, рік тому відрахування у рахунок сплати аліментів припинив і місце його знаходження / перебування на цей час невідоме, оскілки за наявною у матеріалах виконавчого провадження адресою він не проживає.

Державного виконавця про зміну місця свого проживання / перебування не повідомляв.

Таке, принаймні, слідує із сукупності наявних у розпорядженні суду доказів, як то, акту державного виконавця від 30 березня 2021 року, довідки Благодатненської сільської ради №112/05 від 24 березня 2021 року.

На виклик державного виконавця від 06 листопада 2020 року боржник не з`явився, за період з 01 січня 2020 року по 19 квітня 2021 року кордон України він не перетинав.

При цьому, за трудовими і цивільно правовими договорами боржник не працює, пенсії не отримує, відкрити банківських рахунків не має, однак, має на праві власності дві земельні ділянки, які перебувають в оренді.

Тобто, виходячи із сукупності досліджених судом доказів та установлених на їх підставі фактичних обставин, слідує, що місце фактичного проживання/перебування боржника на даному етапі виконавчого провадження невідоме, а вжиті заходи щодо його встановлення позитивного результату не дали, у той час як відсутні відомості про перетин боржником кордону.

Вказане й стало підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням

Водночас, відповідно до ст. 438 ЦПК України розшук боржника оголошується за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

За таких умов, у ракурсі установлених фактичних обставин цього провадження, з огляду на неможливість у інший спосіб, аніж той, про застосування якого порушено питання, встановити місце проживання та/або перебування боржника, ураховуючи його обізнаність про відкриття виконавчого провадження, учасником якого він є, та значний розмір заборгованості зі сплати аліментів, суд вважає, що це подання є обгрунтованим.

Приймаючи рішення, суд, крім цього, враховував, практику Європейського суду з прав людини, зокрема, втілену у його рішеннях у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року та «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року, за якою виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах, а судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи і законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження.

Стаття ж 129 -1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виходячи із цього, на переконання суду, невжиття заходів щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, становитиме загрозу правам іншого учасника виконавчого провадження та інтересам дитини.

Так, суд зважав на те, що відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в контексті того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає

дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема, необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98), оскільки у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Водночас, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, регламентовані Розділом VI Цивільного процесуального кодексу України, і у даному, конкретному випадку, підлягає застосуванню норма ст. 438 цього Кодексу, на підставі якої суд вправі, з огляду на установлені ним обставини і потреби виконавчого провадження, вирішити питання розшуку боржника.

А у цій ситуації, суд установив достатні підстави для застосування такого заходу забезпечення виконання судового рішення, як розшук боржника, який, окрім цього, не становитиме «надмірного тягаря» для прав та інтересів особи і одночасно кореспондується з інтересами суспільства, тобто вимога дотримання «справедливого балансу» не є порушеною за таких обставин.

Тож, суд, з урахуванням вищевикладеного, установивши неможливість виконання у цій ситуації судового рішення без розшуку боржника, виходячи із прав та інтересів усіх учасників виконавчого провадження, а також неповнолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення унесеного на його розгляд подання.

Тому, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 260, 261, 438 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання задовольнити.

Оголосити розшук боржника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконання розшуку боржника покласти на відділення поліції №1 Первомайського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Копію ухвали направити заявнику, стягувачу для відома та до відділення поліції №1 Первомайського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області для виконання.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадяцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца