Провадження №22-ц/812/1867/21
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Гриненко Т.В., представника відповідача адвоката Мозгальова В.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у цивільній справі № 489/3737/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ствол» про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації та компенсації заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою у видачі трудової книжки, середнього заробітку за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и л а :

У липні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ствол» (далі ТОВ Ствол») про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації та компенсації заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою у видачі трудової книжки, середнього заробітку за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 серпня 2016 р. був прийнятий на роботу до ТОВ «Ствол» на посаду продавець магазину Stvol за адресою: АДРЕСА_1 . Через порушення відповідачем строків виплати заробітної плати за його заявою 25 квітня 2019 р. згідно наказу ТОВ «Ствол» від 25 квітня 2019 р. № 14-к він був звільнений із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України. В останній робочий день 25 квітня 2019 р. виплату належних сум при звільненні з ним не проведено, з наказом про звільнення не ознайомлено та трудову книжку не видано. Із наказом про звільнення він був ознайомлений лише 21 червня 2019 року, але його копію йому не надали та у знятті фотокопії відмовили. Цього ж дня він отримав трудову книжку. Перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем та виконуючи свої трудові обов`язки продавця, що підтверджується даними трудової книжки, ним не було отримано дохід (заробітну плату) за період 4 квартал 2017 року, 2018 рік та 1 квартал 2019 року. Таким чином, за вказаний період утворилася заборгованість із виплати заробітної плати на загальну суму 71385,00 грн., виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Так, за 4 квартал 2017 р. заборгованість складає 9600 грн. (3200 х 3 місяці), за 2018 рік 44676 грн. (3723 х 12 місяців), за 1 квартал 2019 року 12519 грн. ( 4173 х 3 місяці) та за 22 відпрацьованих днів у квітні 2019 р. 4590 грн. 30 коп. (4173 : 20 робочих днів квітня х 22 відпрацьованих дня (робочі суботи)). Крім того, ураховуючи невиплату заробітної плати з жовтня 2017 р. та не проведення індексації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, а також Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, відповідач має сплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 5854 грн. 03 коп. та індексацію в сумі 927 грн. 95 коп. Оскільки в день звільнення відповідач не провів остаточного розрахунку то на підставі статті 117 КЗпП з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки при звільнені (з 25 квітня 2019 р. по 11 липня 2019 р.) в розмірі 10048 грн. 88 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача 170 грн. 32 коп. (4173 х 2 /49 робочих днів в лютому та березні 2019 року). Крім того, так як в порушення статті 47 КЗпП відповідач допустив затримку у видачі належно оформленої трудової книжки, яку видав лише 21 червня 2019 р., відповідно повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7664 грн. 40 коп. Через невиконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо своєчасності виплати заробітної плати, позивач змушений був шукати додаткові джерела існування та додаткового заробітку, що спричинило йому моральні страждання у вигляді нервового стресу, психологічного дискомфорту, невизначеності щодо можливості отримання заробітку, необхідності отримання грошових коштів в борг, що в свою чергу призвело до погіршення відносин з рідними та друзями, через що позивачу заподіяна моральна шкода у розмірі 5000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на підставі статті 237-1 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 100880 грн. 26 коп., з яких: 71385 грн. - заборгованість із виплат заробітної плати; 927 грн. 95 коп. індексація; 5854 грн. 03 коп. компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату; 10048 грн. 88 коп. середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні; 7664 грн. 40коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. моральної шкоди. Крім того, просив допустити негайне виконання рішення, стягнувши заробітну плату за один місяць у розмірі 4173 грн., про що видати виконавчий лист.

12 травня 2020 р. представник відповідача надав до суду пояснення, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вказував, що позивача ОСОБА_1 було звільнено наказом 14-к від 25 квітня 2019 року за частиною 1 статі 38 КЗпП на підставі його заяви від 11 квітня 2019 р., в якій він просив звільнити його з 25 квітня 2019 р. За час роботи ОСОБА_1 жодного разу не звертався ні до директора ТОВ «Ствол», ні до керуючого магазином ТОВ «Ствол» у м. Миколаєві стосовно недотримання законодавства про працю або інших порушень вимог законодавства відносно нього. Формами 1ДФ за період часу поквартально з 3 кварталу 2017 р. по 4 квартал 2019 р., які подавалися ТОВ «Ствол» до органів ДФС України, підприємство нараховувало та перераховувало доходи та податки, в тому числі за ОСОБА_1 , що підтверджується квитанціями ДФС України, табелями обліку використання робочого часу за спірний період, витягами із штатного розпису та відомостями про виплату готівки. Більш того, відповідно до акту ГУ ДФС в Одеській області від 28 грудня 2018 р. порушень трудового законодавства, інших питань стосовно нарахування та перерахування податків та зборів, в тому рахунку ЄСВ при виплаті доходів правникам не встановлено. З приводу доводів позивача про неотримання копії наказу про звільнення та трудової книжки, то саме позивач свідомо утримувався від їх отримання та відповідні документи були йому надані невідкладно за його запитом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що протягом дев`яти місяців після відкриття провадження у цій справі відповідач будь-яких доказів на заперечення позовних вимог не надав. Надані відповідачем врешті решт докази: відомості про виплату позивачеві заробітної плати та податкові розрахунки форми 1-ДФ викликають сумніви в їх справжності та суттєво відрізняються від інформації, викладеної у звітності з ЄСВ. До того така звітність не є доказом виплати заробітної плати позивачеві, а свідчить лише про нарахування певного доходу. Тому висновки суду про доведеність факту виплати позивачу заробітної плати ґрунтується на недостовірних доказах.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування нових доказів: інформації з Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області та копії відповідних повідомлень за весь час роботи ОСОБА_1 з 01 серпня 2016 року по 25 квітня 2019 року; повторно витребувати з Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області інформацію та докази, що підтверджують щомісячну сплату податків із заробітної плати найманих працівників за період з 01 серпня 2016 року по 25 квітня 2019 року, у ТОВ «Ствол» - касові книги за період з 01 серпня 2016 року по 25 квітня 2019 року.

Клопотання обґрунтовано тим, що після ознайомлення з матеріалами справи, позивачу стало зрозуміло, що вказані у клопотанні документи відсутні, тоді як, на його думку, вони мають значення для вирішення справи по суті, зокрема, з огляду на наявні у позивача сумніви щодо оплати податків відповідачем із заробітної плати.

Заслухавши позивача та його представника, які підтримали заявлене клопотання, представника відповідача, який заперечував проти його задоволення, посилаючись на порушення визначених законом строків та порядку подання доказів, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1-4 ст. 83 ЦПК України визначений наступний порядок подання доказів.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із вимогами ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, який ініціював спір в суді, пропустив визначений наведеною нормою процесуального закону строк для подання клопотання про витребування доказів, оскільки заявив його лише в суді апеляційної інстанції, і будь-яких доводів щодо неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, не надав.

За такого відсутні підстави для задоволення клопотання та витребування доказів.

Керуючись статтями 84, 367, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

У задоволенні Клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

Повний текст ухвали складений 05 листопада 2021 року