Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3426/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 16 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

за участю секретаря Трикиши Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/3426/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 , третя особа Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-5193/14-17-СГ від 21.08.2017 про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,000 га., кадастровий номер :04:000:0730, розташованої за межами населених пунктів Станишівської сільської ради Житомирського району, скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіної С.В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень №36864830 від 01.09.2017 року. Позовні вимоги мотивував тим, що він є членом садово-городнього кооперативу «Ветеран», якому рішенням Житомирської обласної ради від 21.06.1991 «Про здійснення земельної реформи в області» надано в користування земельна ділянка площею 0,05 га, що розташована за межами населеного пункту Станишівської сільської ради Житомирського району, біля ЗАТ «Житомирський м`ясокомбінат», якою він користується на даний час. У 2016 році йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,050 га. Зазначав, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за №6-5193/14-17-СГ від 21.08.2017 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 , що є порушенням вимог земельного законодавства про передачу земельних ділянок.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилося питання отримання позивачем земельної ділянки у 2000 році, договір на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 14.03.2000 та законність користування нею. Суд безпідставно дійшов висновку про те, що згідно наданого позивачем плану тимчасового користування земельною ділянкою неможливо ідентифікувати земельну ділянку та її місце розташування і що саме дана земельна ділянка, яка надана у тимчасове користування позивачу на 25 років була передана у власність ОСОБА_2 . Судом при ухваленні рішення не враховано, що власником спірної земельної ділянки є Станишівська сільська рада і що саме вона надала суду викопіювання загальної земельної ділянки городників площею 7,00 га і розбивкою городів між членами кооперативу «Ветеран», в тому числі і земельної ділянки позивача. Крім того, у матеріалах справи є відомості про перенесення меж земельної ділянки, наданої останньому.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не прийняв як належний та допустимий доказ рішення виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району №115 від 13 березня 2000 року, оскільки до нього не доданий додаток. Крім того, суд вважав, що договір на право тимчасового користування землею, укладений 14 березня 2000 року містить виправлення, а план тимчасового користування не дає змоги ідентифікувати земельну ділянку та місце її розташування, що позбавляє суд можливості дійти до висновку, що земельна ділянка, яка зі слів позивача, передана йому у тимчасове користування в подальшому передана ОСОБА_3 . Також не надані докази про реєстрацію зазначеного договору, як того вимагає ст.24 ЗК України.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району №115 від 13 березня 2000 року «Про виділення земельних ділянок громадянам для ведення городництва» виділено громадянам огородникам «Ветеран» із земель запасу, земельні ділянки для введення городництва в тимчасове користування га умовах оренди строком на 25 років з правом продовження в межах міста Житомира в районі біля м`ясо комбінату. Громадянам ( згідно додатку) укласти відповідні договори на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди).

Відповідно до витягу з додатку до рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району №115 від 13 березня 2000 року, а саме списку громадян, яким виділені земельні ділянки для ведення городництва в тимчасове користування ( в тому числі на умовах оренди), ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0, 0500 га.

Із договору на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди), укладеного 14 березня 2000 року вбачається, що Станишівська сільська рада Житомирського району надала ОСОБА_4 в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,0500 га на умовах довгострокового користування строком на 25 років для городництва.

31 жовтня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області Родніцькому В.П. відмовлено у задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0500 га, оскільки відповідно до даних Публічної карти земельна ділянка, яку позивач бажав отримати у власність є частиною сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0732, яке ним не оскаржувалось.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №ДКУД від 15 червня 2017 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади ОСОБА_2 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №ДКУД від 21 серпня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади та ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:000:0730) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Станишівської об`єднаної територіальної громади.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки (державного акта на земельну ділянку), а також усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 березня2021 року у справі № 340/92/16-ц (провадження № 61-7912св19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Предметом спору у цій справі є визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-5193/14-17-СГ від 21.08.2017 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень.

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що відведення земельної ділянки ОСОБА_2 здійснено з порушенням вимого земельного законодавства та без попереднього вилучення земельної ділянки площею 0, 0500 га з його користування.

Згідно ст.8 ЗК України 1990 року у тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням і релігійним організаціям, спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських та іноземних юридичних осіб і громадян, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам, а також іноземним державам, міжнародним організаціям, іноземним юридичним особам та фізичним особам без громадянства.

Орендодавцями землі є сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів і власники землі.

Земля може надаватися в оренду в короткострокове користування - до трьох років (для випасання худоби, сінокосіння, городництва, державних та громадських потреб) і довгострокове - до п`ятдесяти років.

Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі.

Згідно п.1 ч.1 ст.9 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить:

1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.19 ЗК України 1990 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Як визначено ч.1 ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з ч.1 ст.23 вищевказаного кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно ст.24 ЗК України 1990 року право тимчасового користування землею, в тому числі і на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. ст. 13 15 Закону України «Про оренду землі», (в редакції, чинній на момент укладення вищенаведеного договору), договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення вищенаведеного договору) передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально посвідчений.

Договір оренди землі набуває чинності після його державній реєстрації ст. 18 Закону України «Про оренду землі».

Згідно п.2, п.3 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2013 від 25.12.1998, (який був чинним на час укладення договору оренди землі) державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням

і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права

оренди земельних ділянок.

Державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що договір на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) між Станишівською сільською радою Житомирського району та ОСОБА_4 укладений у письмовій формі та зареєстрований в книзі договорів на право тимчасового користування землею 14 березня 2000 року за №45. В зазначеному договорі міститься опис меж та план тимчасового землекористування.

Вказаний договір ніким не оспорений, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що державна реєстрація договору на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) від 14 березня 2000 року проведене відповідно до вимог чинного законодавства на час його укладення.

Для встановлення обставин, чи має місце перетин та/або накладення земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23 березня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 була призначена судова земельно-технічна експертиза.

У пункті 6.1 Інструкції Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є:

- визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

- визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи, проведеної відповідно до ухвали суду від 18 березня 2021 року Центром будівельних та земельних експертиз №323/09-2021 від 24 вересня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0730, площею 2,0000 га, яка надана у власність ОСОБА_2 згідно наказу від 21.08.2017 № 6- 5194/14-17-СГ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» та земельна ділянка площею 0,0500 га, яка перебуває в оренді ОСОБА_1 відповідно договору оренди від 14.03.2000, накладаються в площині та утворюють пляму накладання, яка становить: 0,0500 га, що графічно наведено на рисунку № 7 в дослідницькій частині висновку.

Таким чином, колегія суддів, аналізуючи в сукупності всі досліджені докази по справі та даючи їм належну оцінку, дійшла висновку, про наявність правових підстав для визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень, оскільки частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 накладається на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) від 14 березня 2000 року.

Відтак, рішення суду першої інстанції не відповідає ст. 263 ЦПК України, ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи.

Позивач ОСОБА_1 оплатив вартість проведеної судової земельно-технічної експертизи в сумі 4 461, 00 грн, що підтверджується актом здачі- приймання від 24 вересня 2021 року та копією квитанції від 31 травня 2021 року.

З огляду на викладене, вказані витрати підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-5193/14-17-СГ від 21.08.2017 про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,000 га, кадастровий номер :04:000:0730, розташованої за межами населених пунктів Станишівської сільської ради Житомирського району.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіної С.В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та їх обмежень №36864830 від 01.09.2017 року.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 230, 50 грн судових витрат з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 03 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді