КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської прокуратурина рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратура м. Києва про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду із позовом до Державної Казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратура м. Києва про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.03.2016р. вироком Святошинського районного суду м. Києва її визнано невинуватою у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 286 КК України та ухвалено виправдовувальний вирок, у зв`язку за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення. 21.03.2019 р. постановою Верховного суду колегією судів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 р. щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Як зазначила позивач вона 5 років 5 місяців і 23 дні незаконно, безпідставно перебувала під слідством та судом, а тому звернулась до суду за захистом порушеного права.

З урахуванням вищезазначеного просила стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 500000,00 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратура м. Києва про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 394600,00 грн грошового відшкодування завданої моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Київська міська прокуратура подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким вімовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом слід враховувати положення п.14 ч.1 ст. 3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, і такий правовий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі №132/1436/17. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 25.09.2013 р. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто, початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 25.09.2013р..

Також вказує, що оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 р. вирок Святошинського районного суду м.Києва від 14.03.2016, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, залишено без змін, а тому судове рішення апеляційної інстанції відносно останньої набрало законної сили також 14.09.2018р., тому кінцем перебігу строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 14.09.2018 р..

Вважає, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом 59 місяців і 14 днів (а не 65 місяців і 23 дні, як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції). А тому вважає, що висновки суду першої інстанції про перебування позивача під слідством та судом 65 місяців та 23 дні - не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо висновків суду про наявність у позивача моральних страждань та розміру морального відшкодування на користь ОСОБА_1 зазначає, що під час досудового розслідування та судового провадження у кримінальному провадженні №0000616 від 10.01.2013 р. запобіжні заходи відносно ОСОБА_1 не застосовувались. Вважає, що ОСОБА_1 мала можливість реалізувати свої звички і бажання, могла вільно пересуватися по території України, здійснювати на власний розсуд своє дозвілля і відпочинок, відвідувати та спілкуватися з родичами.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 була безпосередньою учасницею ДТП яка відбулась 08.11.2012 р. на перехресті вул. Робітничій з вул. Клавдіївською в м. Києві. Внаслідок даної ДТП пасажирці автомобіля «Форд Фьюжен» ОСОБА_2 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, ці конкретні обставини справи свідчать про те, що найбільшу шкоду від даної події понесла ОСОБА_2 у виді тяжких тілесних ушкоджень та слідчі органи, прокуратура і суд намагались установити та притягнути до передбаченої законом відповідальності винних в цій події осіб.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц. Таким чином, з огляду на те, що постановою Верховного Суду від 21.03.2019 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року, а також ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 року залишено без змін, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Щодо розміру моральної шкоду суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі кратному мінімальному розміру заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування позивачу моральної шкоди за 65 місяці і 23 дні перебування під слідством чи судом, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» становить 394600,00 грн (6000х65=390 000; 6000:30*23=4600).

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:

- незаконне засудження;

- незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

- незаконне взяття і тримання під вартою;

- незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;

- незаконне накладення арешту на майно;

- незаконне відсторонення від роботи (посади)

- інші процесуальні дій, що обмежують права громадян -

є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.

Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.2 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, суд враховує, що визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2021 року становить 6000,00 гривень.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (у редакції від 30 січня 2013 року).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №610/3221/19-ц.

Встановлено, що 10.01.2013 року стосовно ОСОБА_1 до Єдиного реєстру судових розслідувань внесені відомості №0000616 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (а.с. 18).

25.09.2013 ОСОБА_1 за вищевказаним фактом оголошено підозру (а.с.16-17).

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року ОСОБА_1 виправдано з підстав недоведення вчинення кримінального правопорушення. (а.с.22-29).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року залишено без змін (а.с.30-40).

Постановою Верховного Суду від 21.03.2019 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року, а також ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 року залишено без змін (а.с.41-48).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 25.09.2013 року (з моменту повідомлення про підозру) і до 21.03.2019 року (прийняття Верховним Судом постанови), що становить 65 місяців і 23 дні.

У позовній заяві позивач посилається на те, що їй було завдано моральних страждань, які виразились у перебуванні постійного стресу, систематичних душевших переживаннях та сильному нервовому напруженні при очікуванні результатів численних судово-автотехнічних експертиз, а особливо при заслуховуванні вироку та ухвали судів першої та апеляційної інстанції. Зазначає, що вказані оставини призвели до погіршення її здоровя та самопочуття, зокрема це виразилось у її нервовому виснаженні та знесиленні організму в цілому.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави., оскільки є підтвердження завдання позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру, а тому незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із визначеним розміром моральної шкоди на користь позивача шкоди, оскільки розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, а також враховуючи надані позивачем докази на підтвердження заподіяння моральної шкоди, сума 394600,00 грн. є співмірною з мінімальним розміром заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом на момент відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом слід враховувати положення п.14 ч.1 ст. 3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, і такий правовий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №132/1436/17, тобто, початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 25.09.2013р., а кінець 14.09.2018р., суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції рахував відлік часу з моменту вручення підозри та до прийняття судом касаційної інстанції постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2018 вирок Святошинського районного суду м.Києва від 14.03.2016, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, залишено без змін, а тому судове рішення апеляційної інстанції відносно останньої набрало законної сили також 14.09.2018р., тому кінцем перебігу строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 14.09.2018р., суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки 21 березня 2019 року закінчено розгляд кримінальної справи у суді касаціної інстанції.

Щодо висновків суду про наявність у позивача моральних страждань та розміру морального відшкодування на користь ОСОБА_1 зазначає, що під час досудового розслідування та судового провадження у кримінальному провадженні №0000616 від 10.01.2013р. запобіжні заходи відносно ОСОБА_1 не застосовувались. Вважає, що ОСОБА_1 мала можливість реалізувати свої звички і бажання, могла вільно пересуватися по території України, здійснювати на власний розсуд своє дозвілля і відпочинок, відвідувати та спілкуватися з родичами, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, надано докази на підтвердження протиправності дій відповідних органів, обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідних органів та шкодою, на яку посилається позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 була безпосередньою учасницею ДТП яка відбулась 08.11.2012р. на перехресті вул. Робітничій з вул. Клавдіївською в м. Києві. Внаслідок даної ДТП пасажирці автомобіля «Форд Фьюжен» ОСОБА_2 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, ці конкретні обставини справи свідчать про те, що найбільшу шкоду від даної події понесла ОСОБА_2 у виді тяжких тілесних ушкоджень та слідчі органи, прокуратура і суд намагались установити та притягнути до передбаченої законом відповідальності винних в цій події осіб, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивач звернулась до суду із позовом на підставі ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої - шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові та немайнові права позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 23, 1176 ЦК України, ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та практику Верховного Суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «03» листопада 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
Є.М. Суханова