Постанова

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Київ

справа № 335/12789/19

провадження № 61-1584св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у складі судді Марченко Н. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, яка набрала законної сили 25 вересня 2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на ремонтно-механічну майстерню літ. А, А-2 та зобов`язано Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області розглянути заяву позивачів з урахуванням вимог вказаної постанови.

Зазначали, що неправомірними діями державного реєстратора їм було завдано майнової і моральної шкоди, тому у жовтні 2016 року вони звернулися до суду із позовом до Держави Україна в особі Запорізької міської ради про її відшкодування.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року у справі № 3356/11927/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року, у задоволенні їхнього позову відмовлено. У своїх рішеннях суд першої та апеляційної інстанцій фактично відмовилися визнати суть рішення адміністративного суду, а отже, сприяли його невиконанню.

Після набрання законної сили рішенням адміністративного суду вони звернулись до виконавчої служби для його примусового виконання, проте, 19 жовтня 2016 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізького міського управління юстиції Запорізької області повторно було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності. Повторне оскарження дій державного реєстратора законодавством не передбачено.

Посилалися на те, що у зв`язку з необґрунтованим рішенням апеляційного суду, ігноруванням ним постанови окружного адміністративного суду їм завдано моральну шкоду, яку вони просили компенсувати за рахунок держави.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд стягнути з відповідача на їх корить кожному по 90 000 гривень нематеріальної шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави, оскільки мотиви, якими керувався суд першої інстанції у 2018 році при вирішенні справи про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями державного реєстратора, викладені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, у відкритті касаційного провадження позивачам було відмовлено. Оскарження позивачами процесуальних дій апеляційного суду не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду. Місцевий суд не має можливості оцінювати дії (рішення) апеляційного суду в межах розгляду зазначених позивачами справ і визнавати їх протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої відповідальності, як відшкодування шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року скасовано, провадження у справі закрито.

Апеляційний суд, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, зазначив, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

При цьому суд апеляційної інстанції застосував положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та закрив провадження у справі, оскільки така справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржувала, повноважень ОСОБА_1 на їх оскарження не надавала, тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_2 в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2021 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована невиконанням Апеляційним судом Запорізької області постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року у справі № 808/6589/13-а.

Зазначає, що апеляційний суд поставив під сумнів вказане судове рішення адміністративного суду.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Зазначає, що позивачем неправомірно залучено до участі у справі як відповідача Міністерство юстиції України.

Вважає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Фактичні обставини, встановлені судами

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави Україна в особі Запорізької міської ради про стягнення грошової компенсації завданої шкоди з тих підстав що рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощиної Д. О. від 17 квітня 2013 року при розгляді їх заяви від 02 квітня 2013 року їм відмовлено у державній реєстрації права власності на ремонтно-механічну майстерню літ. А, А-2.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 у справі № 808/6589/13-а, яка набрала законної сили 25 вересня 2014 року, визнано протиправним та скасовано зазначене рішення про відмову у державній реєстрації та зобов`язано Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області розглянути заяву позивачів від 02 квітня 2013 року, з урахуванням вимог цієї постанови суду.

Судовим рішення встановлено, що державний реєстратор Рощіна Д. О., в порушення вимог законодавства, не обґрунтувала причину відмови та підставу для прийняття такого рішення, що унеможливило оцінку судом існування таких підстав та обгрунтованості прийнятого рішення.

Адміністративним судом встановлено, що протиправність дій державного реєстратора Рощиної Д.О. полягала лише у невмотивуванні своїх висновків щодо відмови в реєстрації нерухомого майна за позивачами, що є порушенням порядку розгляду заяви, а саму ж обґрунтованість чи необґрунтованість такої відмови адміністративний суд не аналізував. За результатами розгляду цієї позовної заяви Запорізьким окружним адміністративним судом постановлено лише розглянути заяву позивачів від 02 квітня 2013 року, а не зареєструвати за позивачами право власності на об`єкт нерухомості, оскільки суд не може перебирати на себе повноваження реєструючого органу і давати оцінку повноті та відповідності документів, які подавались позивачем для реєстрації, перш ніж це зробить сам реєстратор. Реєстратор таку оцінку документам не дав, а саме не зазначив конкретної підстави для відмови у реєстрації права власності.

Зі змісту рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2018 року у справі № 335/11927/16-ц, на яке посилаються позивачі в своїй позовній заяві, після набрання постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року у справі № 808/6589/13-а законної сили, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, а згодом і її правонаступники, ухилялися від його виконання, внаслідок чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до відділу виконавчої служби за примусовим виконанням судового рішення.

У серпні 2016 року представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції Бачурина О. В. про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28723110 від 14 березня 2016 року.

19 жовтня 2016 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради прийнято рішення № 31925081 про відмову у державній реєстрації права власності.

Підставами для відмови у здійсненні реєстрації права власності стало те, що документи, які надані для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим нормативно-правовим актам. Проте, при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановлено, що в порушення вимог пункту 1.6. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу № 3099 від 27 квітня 1999 року між ВАТ «ЮЦМГО» та ТОВ «РМСП «Газоочистка», зазначений договір купівлі-продажу не було зареєстровано, що порушує вимоги законодавства, чинного на момент укладання договору.

Крім того, з поданих документів державний реєстратор не зміг встановити об`єкт нерухомого майна, права відносно якого переходять до заявника.

За результатами розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя справи № 335/11927/16-ц ухвалено судове рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про стягнення грошової компенсації завданої шкоди.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у справі № 335/11927/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Верховним Судом під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що їм двічі відмовлено у державній реєстрації права власності на ремонтно-механічну майстерню літ. А, А-2, а саме рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощиної Д. О. від 17 квітня 2013 року та рішенням державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19 жовтня 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд, закриваючи провадження у справі зазначив, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу; втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підставою позову зазначали невиконання Апеляційним судом Запорізької області постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року у справі № 808/6589/13-а, унаслідок чого їм спричинено моральної шкоди, яку вони оцінили у розмірі 90 000 грн кожному.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Застосовуючи до спірних правовідносин положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд правильно послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19), оскільки заявлені позивачами вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Заявлення позовних вимог, які по своїй суті зводяться до судового процесу проти суду (судді), хоча і сформульовані по-іншому, є підставою для визнання такого позову таким, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства на підставі положень пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на положеннях ЦПК України та відповідають практиці Великої Палати верховного Суду.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

З огляду на зазначене, висновки суду апеляційної інстанції відповідають нормам процесуального права, а оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням положень статей 263-265 ЦПК України, відтак, скасуванню не підлягає.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на його законність та обґрунтованість не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк