н/п 2/490/2282/2021 Справа № 490/430/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

секретар судового засідання Волошиної Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська стоматологічна поліклініка", третя особа: Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради "Міська дитяча лікарня №2 " про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки при виплаті, -

встановив:

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Свої вимоги мотивувала тим, що з 01 січня 2012 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Їй була нарахована , але не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 50 календарних днів у розмірі 10 078,19 грн . 30 червня 2020 року її звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні їй не було виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 01 січня 2012 року в повному обсязі.

Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату, її середньоденна заробітна плата складала 172 грн 13 коп. Таким чином відповідно до норм чинного законодавства України, відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку за 6 місяців -156 дні в сумі 26 852 грн 28 коп.

Також просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до КНП ММР " Міська стоматологічна поліклініка " про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

26 березня 2021 року надійшов відзив на позов від відповідача, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначають, що з 14.11. 2009 по 01.01.2012 року позивачка знаходилася у трудових відносинах з Міською дитячою лікарнею № 2 , саме за цей період у позивачки і залишилися невикористані дні відпустки у кількості 50 днів.

Згідно довідки від 30.06.2020 року ( складена у день звільнення позивачки) при проведенні остаточного розрахунку при звільненні виплаті підлягали 24 635 грн 49 коп. Позивачка була звільнена з міської дитячої лікарні № 2 на підставі п.5 ст. 36 КЗп П України - у зв`язку з переведенням до підприємства відповідача. На їх запит від 25.06.2020 року отримана відповідь від КНП ММР "Міська дитяча лікарня № 2", з якої слідує, що на момент звільнення за переводом позивачка за період з 14.11.2012 по 01.01.2012 не використала 50 календарних днів щорічної відпустки .За бажанням працівника невикористана відпустка була збережена нею, отже відповідна компенсація їй на момент звільнення не виплачувалася , а перерахування коштів на підприємство, на яке була переведена позивач- не здійснювалося. Отже попереднє підприємство не виконало вимоги ст. 83 КЗпП та ст. 24 ЗУ «Про відпустки». З огляду на таке директор підприємства і видала наказ від 03.07.2020 року, згідно якого відповідач не здійснює компенсаційні виплати за невикористані щорічні відпустки у КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2»

Крім того Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12.02.2021 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/5700/20 скасовано постанову судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2020 року, якою ОСОБА_2 , працює директоромКНП Миколаївської міської ради "Міська стоматологічна поліклініка", визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн.

Як зазначеноу вкзаній Постанові, ОСОБА_2 не порушила вимоги ч.1ст.83КЗпП України щодо невиплати грошової компенсації працівникам за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Згідно вимог ч. 3 ст. 83 КЗпП України (аналогічна норма викладена і в ст. 24 ЗУ «Про відпустки»), передбачає, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, грошова компенсація за невикористані ними дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. При цьому, перерахування коштів на підприємство, на яке були переведена ОСОБА_1 ( в якості компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку працівників не проводилось. Сплата податків(ПДФО)та ССВ утримані/нараховані на суми компенсації невикористаних щорічних відпусток під час звільнення працівників не здійснювалось.

Отже, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 83 КЗпП України та враховуючи те, що перерахування коштів на підприємство, на яке були переведена позивачка в якості компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за неї не проводилось, у КНП ММР «Миколаївська стоматологічна поліклініка», не виникло обов`язку здійснювати виплату компенсації за невикористані щорічні та додаткову відпустки, які виникли за період роботи на іншому підприємстві.

Посилаючиьс на положення ч.4 ст. 82 ЦПК України щодо преюдиційності вказаної постанови , зазначають про те, що КНП ММР «МСП» не є належним відповідачем у справі, оскільки у нього не виникло обов`язку здійснити компенсацію за невикористані дні відпустки, які виникли у ОСОБА_1 , за період роботи на іншому підприємстві.

Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації є похідною від основної вимоги - отже відсутні правові підстави для її задоволення. Крім того вина підприємства у такій затримці взагалі відсутня, отже немає всіх складових для покладення на відповідача санкцій за невиконанян свого обов`язку, який і був відсутній.

Також заперечують проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано належних доказів , акт виконаних робіт не відповідає вимогам чинного законодавства та не містить всіх необхіднихї складових на підтвердження наданих правових послуг.

08.09.2021 року надійшли письмові пояснення третьої особи КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2».Зазначають, що з 01.01.20212 року позивачка з ними в трудових відносинах не перебуває, отже неможливо перевірити і правильність нарахування компенсаційних виплат при звільненні з іншого підприємтва. Також вважаєють недоведеним належним чином вимогу про стяггення витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року залучено до участі в справі КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2» в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, адвокат Бабченко Д.І. надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просив про задоволення позову.

Представник відповідача адвокат Мантуленко О.В.та представник третьої особи просили відмовити у задоволенні позову з викладених у відзиві та письмових поясненнях підстав..

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 14.11.2007 року поззивачка була прийнята на посаду спеціаліста -економіста Міської дитячої лікарні № 2 , звідки звільнена 01.01.2012 року згідно п.5 ст. 36 КЗпП України по переводу до міської дитячої стоматологічної полікліники згідно наказу № 455-к від 30.12.2011 року ( заначено, що невикористані 50 календарних днів щорічної відпустки зберегти за Ліщук ( ОСОБА_1 , за її бажанням).

Листом Міської дитячої стоматологічної поліклініки № 219 від 30.12.2011 року було надіслано клопотання до Міської дитячої лікарні № 2 про звільнення по переводу

ОСОБА_1 З 01.01.2012 року позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах на посаді провідного спеціаліста економіста з фінансової роботи бухгалерської служби полікліники ( основне місце роботи).

30 червня 2020 року ОСОБА_4 була звільнена з займаної посади за угодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України ( що підтверджується копією трудової книжки)

Згідно з копію наказу директора ОСОБА_3 від 30 червня 2020 року №100-к "Про припинення трудового договру , наказано звільнити ОСОБА_1 за згодлоюб сторін на підстав особистої заяви ОСОБА_1 та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 86 календарних днів невикористаної щорічної відпустки .

Згідно з копію наказу директора ОСОБА_3 від 30 червня 2020 року №101-к "Про припинення трудового договору , наказано звільнити ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України з посади спеціаліст з фінасового обліку за сумісництвом на підставі особистої заяви ОСОБА_1 та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки .

Згідно довідки про заробіток позивачки за червень 2020 року їй нарахована компенсація за 86 днів відпустки у сумі 21 533,54 грн та за 26 днів 1925,56 грн.

Згідно довідки про доходи позивачки , загальна сума доходу за період з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року становить 81 325 грн 10 коп , в тому числі одноразова премія за березень 2020 року - 17 000 грн. Її заробітна плата за квітень та травень 2020 року становила 8100, 50 грн на місяць. За червень - 18083,60 ( з урахуванням виплат при звільненні).

Згідно відповіді на звернення , ОСОБА_1 , від управління Держпраці у Миколаївській області від 03.12.2020, вбачається, що 09.07.2020 року їй випалачена компенсація за невикористану відпустку за сумісництвом - посада спеціаліст з фінансого обліку за ст. 38 КЗпП України.

При звільненні з основного місця за посадою спеціаліст економіст відповідно до наказу директора КНП ММР «МСП» № 100-к передбачалася виплата грошової компенсації за 86 календарних днів , з них: 50 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за її бажанням залишилося від комунального некомерційного підприємства ММР «Міська дитяча лікарня № 2» , про що сівдчить лист від 26.06.2020 № 477/6.2-2/10; 36 календарних днів невикористаної відпустки залишилося в КНП ММР «Міська стоматологічна поліклініка».

Згідно Довідки КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2» невикористані 50 календарних днів щорічної відпустки за рпобочий період 14.11.2009 - 01.01.2012 року збережені за ОСОБА_1 за її бажанням (згідно ст. 83 КЗпП) Грошова компенсація не виплачувался.

Відповідно до наказу директора відповідача від 03.07.2020 № 110-к «Про доповнення та зміни до наказу» залишено компенсацію за невикористані 36 календарних днів щорічної відпустки за період з 01.01.2019 по 30.06.2020 на підставі того, що КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2» не перерахувала на рахунки підприємтсва , до якого її було переведено в 2012 році кошти грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки .

Компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки з КНП «Міська дитяча лікарня № 2 «, яка складає 50 календарних днів - КНП ММР «МСП» не здійснює.

09.07.2020 згідно платіжного доручення ОСОБА_1 було виплачено компенсація за 36 днів невикористаної відпустки.

17.11.2020 року ОСОБА_1 проведено виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день виплати згідно вимогами ч.1 ст. 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

З аналізу наведених норм права слідує, що при звільненні працівника з будь-яких підстав підлягає обов`язковій виплаті грошова компенсація за еневикорситані дні відпустки . При переводі працівника на інше підприємство обов`язок переведення такої компенсації на нове підприємство, куди переводиться працівник, покладається на попереднє підприємство - і не може залежати від волі самого працівника.

За такого, суд встановивши, що безумовне право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку порушено при її звільненні і підлягає відновленню та судовому захисту - приходить до висновку , що відповідальність за таке порушення не може покладатися на третю особу. Так вона була переведена на підприємство відповідача в установленому законом порядку і працювала в КНП ММР «МСП» 7,5 років. При цьому відповідач жодним чином не звернув увагу на не проведення Міською дитячою лікарнею № 2перерахунку грошової компенсації за невикорситану відпустуу працівника, хоча про збереження за нею 50 календарних дів відпустки було чітко зазначено при переводі. Отже не своєчасне проведення бухгалтерських розрахунків та неправильне ведення кадрової документаії не може ставитися у провину працівнику і від цього не може залежати своєчасне та повне відновлення порушених трудових прав працівника.

За такого, заперечення представника КНП ММР «МСП» щодо неналежного відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, а можуть бути в подальшому підставою для проведення регресних виплат між підприємствами за наявності до того підстав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Письмові докази у справі вказують на те, що ОСОБА_1 не використала 50 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 14.11.2007 по 01.01.2012 року. Даний факт відповідачем не оспорюється.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки роботодавцем не був дотриманий встановлений трудовим законодавством порядок виплати такої компенсації при звільненні працівника.

За такого, суд виходить з того, що при звільненні позивачці не було виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмір 10 078,19 грн ( іншого розрахунку відповідачем не надано іправильність розрахунку позиваач не спростована), внаслідок чого ці кошти підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1ст. 94 КЗпП України).

Статтею 2Закону України «Про оплату праці», визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Крім того, передбачений частиною першою статті 117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахункуз працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем до цього часу не проведено, оскільки мала місце невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, яка входить до заробітної плати та до таких правовідносин застосовуєтьсяст.117 КзПП України.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01.07.2020 року по день звернення до суду з вказаним позовом (включно), що складає 139 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно дост. 27 Закону України «Про оплату праці`за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При розрахунку середнього заробітку за весь період затримки розрахунку судом береться середньоденна заробітна плата розрахована судом на підставі вищедослідженої довідки про доходи (8200,5 + 8100, 5 ( два повні календарні місяці , що передували звільненню - оскільки в червні місяці зазначалося про включення компенсаційних виплат при звільненні, що не входить до розрахунку середньомісячної заробітної плати) : 40 робочих дні за ці місяці = 405 грн), оскільки відповідач свого розрахунку суду не надав, а позивачем такий розмір розраховано неправильно.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мав становить 56 295 грн. ( 405 грн. /середньоденна заробітна плата позивача/ х 140 днів /кількість робочих днів затримки розрахунку = 63124,51 грн.).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Так, при вирішенні питння про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку , суд враховує , що при звільненні позивача не було затримано інших належних їй виплат, середній заробіток стягується лише у зв`язку з тим, що роботодавець вчасно не розрахувався за лише частину невикористаної відпустки, про що своєчасно при звільненні повідомив позиваач - обгрунтовуючи наявністю певного спору з приводу відповідальної особи за певні періоди роботи.

При цьому наявність підставності існування такого спору між двома підприємствами та наявності підстав для виправданої помилки керівництвва відповідача щодо відповідальності за виплату компенсації за невикористану відпустку за минулий період - частково підтвердив і Миколаївський апеляційний суд у вищезгаданій постанові по справі № 490/5700/20.

До того ж сума середнього заробітку неспівмірно перевищує саму суму заборгованості, а підприємстов відповідача є бюджетним комунальним некомерційним підприємством, має проблеми у фінансуванні, отже покладення на нього такого значного тягаря може призвести до дефіциту коштів , що в свою чергу може негативно вплинути на своєчасну виплату заробітної плати працюючим робітникам. При цьому про конкретні негативні наслідки, пов`язані з несвоєчсаної виплатою цих коштів - позивачка взагалі в позові не зазначила.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 2 000 грн., що враховує баланс інтересів обох сторін.

За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов"язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обргунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо вречулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію Правова допомога підтверджується ордер адвокат Бабченко Дмитро Іванович Догвор про надання правової доапомоги від 18.01.2021 № 1/18-01/21 , Акт виконаних робіт від 19.01.2021 року ( сплачего позивачем аванс 3000 грн, повинен клієнт сплатити ще 1000 грн) а саме: 18.01.21 року консультування з питань 1 година, ознайомлення з документами - 2 години, складання позовної заяви - 2 години, участь у судових засіданнях в суді першої інстанції- 2 години. Квитанцією до прибуткового касового ордера № 2 від 18.01.2021 року підтверджується сплата ОСОБА_1 , на корсить адвокатат Бабченка Д.І. три тисячі грн.

Так, виходячи зі змісту акту та суми авансу, вартість однієї години роботи адвокатта становить 600 грн ( 3000: 5)

Враховуючи складність справи, виконані адвокатом роботи, зміст позовної заяви, правильність розрахунку позовних вимог , обсяг доданих документів, суд вважає, що зслід стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 2 300 грн ( за три години роботи та за 500 грн за одну годину судових засідань, в яких приймав участь її представник) , що відповідає засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги .

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська стоматологічна поліклініка", третя особа: Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради "Міська дитяча лікарня №2" про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки при виплаті - - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська стоматологічна поліклініка", , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 14 листопада 2007 року по 01 січня 2012 року у розмірі10078 грн 19 коп з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000 грн , а також витрати на правову допомогу у розмірі 2300 грн

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська стоматологічна поліклініка" на користь держави 940 грн судового збору

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду .

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя Гуденко О.А.

Дата складення повного судового рішення 08.11.2021.