КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року м. Київ

Справа №755/17308/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/12128/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В., 26 лютого 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

У липні 2016 року представник ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 500964937 від 18 листопада 2014 року в розмірі 76439,56 грн та понесені судові витрати у розмірі 22102,00 грн, мотивуючи тим, що відповідачем порушено договірні зобов'язання в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, що є предметом позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18 листопада 2014 року між сторонами був укладений кредитний договір № 500964937, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 18791,49 грн зі сплатою 15,99 % відсотків річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 19 листопада 2019 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити за його користування відсотки в сумі, в строки та на умовах, що передбачені договором. Відповідач свої договірні зобов`язання не виконав, тому у нього виникла заборгованість у зазначеному розмірі перед ПАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є позивачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року позов ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Альфа-Банк». Також суду не надано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дату вручення картки відповідачеві, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки, виписки з рахунку, у випадку, якщо він був відкритий на ім`я відповідача. Крім того суд вказав на безпідставність нарахування відсотків за користування кредитом поза визначеним сторонами строком повернення кредиту, а також неправильність нарахування сум 3% річних та інфляційних втрат. Вимоги про компенсацію судових витрат залишені без задоволення також з підстав їх недоведеності належними та допустимими доказами.

Не погодилось із вказаним рішення суду ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій він посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Позивач зазначає, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних підстав для відмови в позові. При цьому наголошують на тому, що судом порушено їх право на одержання суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, що передбачено положеннями ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходячи з наступного.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що 18 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 500964937, відповідно до умов п. 2 якого, Банк надає кредит, а позичальник приймає кредит в розмірі 18791,49 грн. Процента ставка за користування кредитом визначена сторонами в розмірі 15,99 % річних. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків визначена сторонами датою - 19 листопада 2019 року. Кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 50048427 (а.с.11-13).

Згідно п. 5 Кредитного договору, підписанням договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками,інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згоден, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого Розділів та додатків до нього в дату його укладення: що він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа Банк» № 2909 від 08 вересня 2014 року, які оприлюднені на Інтернет-сторінці Банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згоден.

У додатку № 1 до даного кредитного договору сторонами погоджений графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, яким передбачено здійснення щомісячних платежів на погашення основної суми кредиту та процентів за користування ним.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості за Кредитним договором №500964937, від 18 листопада 2014 року, укладеним між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , станом на 27 серпня 2020 року, загальна заборгованість за кредитним договором становить 66943,79 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 18375,78 грн, заборгованості за відсотками - 34353,61 грн; заборгованість по пені - 9400,00 грн, нараховані відсотки згідно кредитного договору 4814,4 грн, також позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту - 1655,85 грн та інфляційних втрат - 3682,51 грн. Даний розрахунок здійснений за період з 16 січня 2019 року по 27 серпня 2020 року, підписаний уповноваженою особою банку (а.с.16-20).

Матеріали справи містять копії договорів, з яких вбачається перехід прав кредитора у правовідносинах з боржником ОСОБА_1 , а саме договір факторингу № 1, укладений між ПАТ «Альфа Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 21 червня 2016 року, договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року, укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ВЕСТА», договір відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, укладений між ТОВ «ВЕСТА» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а.с.21-48).

Положеннями ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктами 6, 7 ч.ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №666/4957/15 вказав на те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об'єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У даній справі позивач, зокрема, просив стягнути борг, проценти за користування кредитом та штрафи, однак належних, допустимих та достатніх доказів досягнення згоди з відповідачем у належній формі з цих питань не наддав. Разом з цим, саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

З наведених обставин даної справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір, в якому були погоджені сума кредиту, проценти за користування кредитними коштами, порядок повернення. Також з умов договору вбачається, що даний кредит був виданий для погашення іншого кредитного договору, укладеного між сторонами. Ні позивачем, ні відповідачем не надані докази на підтвердження обставин виконання договірних зобов`язань повністю або частково.

Натомість виходячи положень ст. 1048 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Дані положення поширюються і на кредитні правовідносини. А отже обставини видачі кредитних коштів є визначальними, так як саме з моменту передання грошових коштів договір вважається укладеним.

Суду першої інстанції позивачем не були надані банківські та/або інші фінасово-розрахункові документи на підтвердження обставин видачі кредитних коштів. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту відповідачу та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить даних про здійснення перерахунку коштів в безготівковому порядку на погашення іншої кредитної заборгованості відповідача, відсутні дані про погашення кредитної заборгованості, хоча сума тіла кредиту заявлена до стягнення є меншою ніж визначена в кредитному договорі, відсутні дані про нарахування та сплату відсотків за користування кредитом у період до 16 січня 2019 року. Відповідач участі у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанцій не приймав, своєї позиції щодо заявлених позовних вимог не висловив.

При зверненні до суду з позовом позивачем не було надано доказів на підтвердження обставин видачі кредитних коштів, також не було заявлено про неможливість їх подання та не було заявлено клопотань про забезпечення доказів. В апеляційній скарзі позивач просить про витребування з АТ «Альфа Банк» первинних банківських документів стосовно видачі кредиту за кредитним договором № 500964937 від 18 листопада 2014 року, однак таке клопотання не було заявлено при зверненні до суду з позовом, позивачем не вказуються поважні причини не вчинення цих процесуальних дій, а також причини неможливості подання таких доказів суду самостійно. На підставі викладеного вказане клопотання залишається без розгляду.

А отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданих позивачем на підтвердження позовних вимог доказів, неможливо встановити обставини надання кредиту, наявності кредитних зобов`язань та дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем, що унеможливлює задоволення заявлених позовних вимог.

Крім того з умов кредитного договору вбачається, що він складається з першого та другого Розділів та додатків до нього. Натомість позивачем при зверненні до суду надано кредитний договір, який складається з одного розділу та одного додатку . А отже при зверненні до суду позивачем не наданого повно тексту договору, що унеможливлює здійснення перевірки судом всіх обставин справи, їх повного, всебічного і об`єктивного дослідження.

На підставі викладеного, зважаючи на норми ст. ст. 77-80 ЦПК України, надані позивачем докази не можна вважати належними, допустимими, достовірними та достатніми на підтвердження заявлених позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал».

Враховуючи відсутність даних про вдачу кредитних коштів, правових підстав для стягнення процентів за користування цими кредитними коштами не вбачається.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні цих вимог, виходив як з відсутності факту надання кредиту, так і з умов договору щодо обмеження стягнення заборгованості за процентами датою їх нарахування (19 листопада2019 року), що також є вірним.

Щодо застосування положень ст. 625 ЦК України суд першої інстанції вказав на не доведеність факту наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та неправильність наведеного розрахунку, що знайшло своє підтвердження.

Судом першої інстанції помилково вказано на відсутність будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дату вручення картки відповідачеві, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості, оскільки в даній справі відповідачу кредит надавався не на картковий рахунок, а шляхом здійснення безготівкового перерахунку коштів на погашення іншої кредитної заборгованості. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за доцільне змінити рішення суду першої інстанції виключивши з мотивувальної частини вказані посилання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір переважно повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду переважно відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення змінює в мотивувальній частині шляхом виключення посилання щодо банківської картки, в іншій частині судове рішення залишається без змін, так як суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на відсутність «будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дату вручення картки відповідачеві, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості».

В іншій частини рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук