Справа № 753/1934/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Грищенко Н. А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Овруч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, треті особи: Державне підприємство МВС України «Аптека», ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 звернулася з позовом до відповідача МВС України, що знаходиться в м. Київ по вул. Пилипа Орлика, 18, в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ МВС України №728 о/с від 13.10.2020 року про звільнення з 13.10.2020 року ОСОБА_1 з посади директора ДП МВС України «Аптека» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників), зобов`язати МВС України поновити ОСОБА_1 на посаді директора ДП МВС України «Аптека» з 14.10.2020 року, стягнути з МВС України суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14.10.2020 року до дня поновлення на роботі. Мотивуючи тим, що 31.07.2018 року між нею та відповідачем було укладено контракт, відповідно до якого вона призначена на посаду директора ДП МВС України «Аптека», що є в державній власності. Контракт було укладено на термін з 31.07.2018 року до 31.07.2019 року. 31.07.2019 року дію контракту було продовжено до 31 липня 2020 року включно. Протягом червня та липня 2020 року до 31.07.2020 року сторони на за п.п. 5.5 Контракту мали визначитися з питань подальшої роботи чи припинення трудових відносин. На ї повідомлення про згоду продовжити контракт, від повноважних представників Роботодавця вона отримала запевнення про наявну відповідну згоду. Жодних повідомлень про наступне вивільнення із спливом терміну дії контракту вона не отримувала. 13 жовтня 2020 року наказом МВС України за №728 о/с її було звільнено з посади директора ДП МВС України «Аптека» за пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників). З 17 грудня 2020 року по 22 грудня 2020 року відбулася реєстрація змін складу керівників директора ДП МВС України «Аптека», а саме замість керівника ОСОБА_1 керівником зареєстровано ОСОБА_3 . Про офіційне призначення останньої керівником підприємства їй стало відомо 23.01.2021 року. За вказаних обставин, вважає своє звільнення незаконним.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав правомірності звільнення позивача із займаної посади.

Позивач надала відповідь на відзив, в якій зазначає, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що за час її роботи дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися. Крім того, при звільненні з нею не проведений повний розрахунок.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечувала та пояснила, що позивач під час перебування на посаді директора не виконувала всі показники, а тому не бажали продовжувати з нею контракт. Іншим чином звільнити її не мали можливості, а при звільненні розрахунок з позивачем проведено вчасно. Просила суд застосувати строки позовної давності.

Представник ДП МВС України «Аптека» та ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

31.07.2018 року між Міністерством внутрішніх справ в особі державного секретаря МВС Тахтая Олексія Володимировича та ОСОБА_1 було укладено контракт, відповідно до умов якого ОСОБА_1 призначається (наймається ) на посаду директора ДП МВС «Аптека», що є в державній власності, на термін з 31.07.2018 року по 31.07.2019 року (а.с.25).

П.5.2 вказаного Контракту передбачено, що він припиняється: 1) після закінчення терміну дії Контракту; 2) за згодою Сторін; 3) до закінчення терміну дії цього Контракту у випадках, передбачених п. 5.3., 5.4. Контакту; 4) з інших підстав, визначених законодавством та цим Контрактом. В п. 5.5. Контракту вказано, що за два місяці до закінчення терміну дії Контракту він може бути за угодою Сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін (а.с.29).

Додатковою угодою №1 до Контракту з директором Державного підприємства МВС України «Аптека», що є в державній власності від 31.07.2018 року, 31.07.2019 року термін дії Контракту продовжено до 31 липня 2020 року (а.с.33).

Відповідно до наказу Міністерства Внутрішніх Справ України від 13.10.2020 року №728о/с, ОСОБА_1 з 13.10.2020 року звільнено з посади директора Державного підприємства МВС України «Аптека» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) (а.с.142).

Відповідно до ст. ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивач звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, з тих підстав, що вважає її звільнення незаконним.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору згідно частини 3 зазначеної статті є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з аналізу цієї норми, можна дійти висновку, що контракт є формою трудового договору, яка за виключенням особливих умов, встановлених угодою сторін контракту, являє собою документ, що регулює ті самі трудові правовідносини. Тобто контракт дозволяє сторонам урегулювати певні моменти іншим чином, ніж це передбачено КЗпП України при укладанні звичайного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 23 КЗпПЗ України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк: 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коди трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений - строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частиною 4 ст. 65 Господарського кодексу передбачено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Положення даної норми деталізовані постановою КМУ, якою затверджено Положення «Про впорядкування контрактної форми трудового договору» від 19 березня 1994р. №170. При цьому процедура укладання, припинення, розірвання трудових контрактів з керівниками підприємств, що знаходяться в державній власності, регулюються іншими нормативно-правовими актами, а саме: постановою КМУ «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, яке знаходиться у державній власності» від 19 березня 2005р. №203, якою затверджено Положення про укладання контракту. Основною особливістю укладання контракту з керівником підприємства, що знаходиться у державній власності, є необхідність погодження укладання, розірвання контракту з профільним міністерством або іншим органом виконавчої влади.

Проаналізувавши норми чинного законодавства щодо укладання контрактів, можна дійти висновку, що укладання контрактів дозволяє роботодавцю більш раціонально регулювати кількісний та якісний склад персоналу, а працівнику отримати підвищені соціальні гарантії, додаткові пільги тощо.

З повідомлення Міністерства внутрішніх справ від 11.08.2020 року «Про наступне вивільнення», адресованого ОСОБА_4 видно, що у встановленні контрактом строки МВС не отримало звіт директора ДП МВС України «Аптека» про виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства за ІІ квартал 2020 року. Крім того, станом на 09 липня 2020 року на підприємстві існує заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 33134,00 грн., ЄСВ - 10153,75 грн., перед постачальниками - 132359,00 грн., з оренди - 46800, 00 грн., з оплати комунальних послуг - 26000,00 грн.. У зв`язку із цим, МВС України відмовляється укладати/продовжувати контракт на наступний період. Роз`яснено, що після закінчення двохмісячного терміну з дати отримання цього персонального попередження, ОСОБА_1 підлягатиме звільненню з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, з посади директора ДП МВС України «Аптека» (а.с.139-140).

12.08.2020 року комісією у складі працівників МВС України складено акт про те, що ОСОБА_1 роз`яснено, що її буде звільнено із займаної посади після закінчення двохмісячного терміну та повідомлено про наявні вакантні посади працівника в ДП ВМС України «Аптека»: провізор та фармацевт, від призначення на які ОСОБА_1 відмовилася. Крім того, персональне попередження про звільнення з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 отримала, але ставити підпис про його отримання відмовилася, як і від підпису про ознайомлення з самим актом (а.с. 141).

Вказана обставина позивачем не спростована.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У відповідності до ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП визначено порядок вивільнення працівників. Зокрема про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») N 12-рп/98, 09.07.98, термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Відповідно до п. 3 Постанови КМУ від «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» від 19 березня 1993 року N 203 з керівниками підприємств, що є у державній власності, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. У разі відмови міністерства або іншого підвідомчого Кабінету Міністрів України органу виконавчої влади укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. У разі відмови керівника підприємства укласти контракт, трудовий договір з ним припиняється на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не бажаючи продовжити дію Контракту укладеного з позивачем, вживав належні заходи щодо її працевлаштування, їй були запропоновані вакантні посади, які були наявні у ДП МВС України «Аптека» на той час, від яких остання відмовилася, що засвідчено відповідним актом.

Тому, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням встановленого законом порядку, а отже на законній підставі, відтак, позовні вимоги про визнання незаконним наказу МВС України №728 о/с від 13.10.2020 року та поновлення її на роботі на посаді директора ДП МВС України «Аптека» з 14.10.2020 року є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимога позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу також не може бути задоволена, оскільки є похідною від основних вимог, а оскільки суд відмовив в задоволенні основних вимог, то і не може бути задоволена вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів позивача про не виплату відповідачем їй належних всіх сум при звільненні, то суд зазначає, що це не є предметом розгляду даної справи, але позивач має право звернутися до суду з відповідним позовом.

Крім того, статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У справі про звільнення ОСОБА_1 строк звернення до суду сплив 13.11.2020 року, а з позовом про вирішення трудового спору остання звернулася в суд 23.01.2021 року, тобто з порушенням встановленого законом місячного строку. Проте разом з позовом подала суду окрему заяву, в якій просить поновити строк звернення до суду, який вона вважає, що пропущено нею з поважних причин, так як про офіційне призначення ОСОБА_3 керівником ДП МВС України «Аптека» їй стало відомо саме 23.01.2021 року.

Як свідчить копія трудової книжки позивача, 29.10.2020 року її було прийнято на посаду ревізора до ТОВ «ВЕСТ ОСТ МЕДІКАЛ», а з 10.12.2020 року прийнято на посаду старшого провізора ТОВ «Аптека низьких цін».

З наведено слідує, що про наявність оскаржуваного наказу про звільнення, позивачці було відомо ще в жовтні 2020 року, коли вона працевлаштовувалася до ТОВ «ВЕСТ ОСТ МЕДІКАЛ».

Інших доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, суду не надано та не встановлено в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень прав позивача, які підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки в позові і так відмовлено.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. ст. 21, 24, 36, 40, 232, 233 КЗпП України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, треті особи: Державне підприємство МВС України «Аптека», ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Я. В. Кулініч

Повний текст рішення складено 08 листопада 2021 року