РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/13347/18

Провадження № 22-ц/4815/543/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний університет водного господарства та природокористування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року, ухвалене в складі судді Панас О. В., повний текст якого складено 20 лютого 2019 року, у справі № 569/13347/18,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного університету водного господарства та природокористування (далі -НУВГП) про: скасування наказу НУВГП від 04 липня 2018 року № 454 про звільнення його з роботи з посади завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та припинення з ним контракту від 29 листопада 2013 року № 507; поновлення на посаді завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року № 507; зобов`язання відповідача перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки»; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1972 року по 05 липня 2018 року працював у НУВГП і відповідно до контракту від 29 листопада 2013 року № 507 призначений на посаду завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» по 28 листопада 2020 року. Наказом від 04 липня 2018 року № 454 його звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників відповідно до пункту 1статті 40 КЗпП України та припинено дію контракту від 29 листопада 2013 року №507.

Звільнення позивач вважає незаконним з тих підстав, що працівник відповідно до вимог частини четвертої статті 36 КЗпП України не може бути звільнений в результаті реорганізації структурного підрозділу при наявності вакантних посад за його спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, коли кількість штатних посад завідувача кафедри після проведення реорганізації (4 посади) більше кількості завідувачів кафедр на момент реорганізації кафедр (2 завідувачів кафедр).

Позивач вважав, що його посада, освіта, науковий ступінь відповідають вимогам посади завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки». Після ознайомлення з наказом від 2 квітня 2018 року № 299 про попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників йому одночасно запропоновано до проведення конкурсу зайняти вільну посаду виконуючого обов`язків завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» НУВГП. Не погоджуючись на переведення на посаду виконуючого обов`язків завідувача кафедри до проведення конкурсу, 05 травня 2018 року він написав заяву про переведення його на посаду завідувача цієї кафедри, оскільки в штатному розписі посади виконуючого обов`язків завідувача кафедри не існує, а конкурс на завідувача кафедри проходив у 2013 році при укладенні контракту.

Реорганізація п`яти кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природо- облаштування і утворення на їх базі шляхом перетворення чотирьох кафедр не є перетворенням юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України. Аналіз навчальних дисциплін кафедр «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» та «Гідроінформатики» свідчать, що профіль кафедр не змінився. Накази про реорганізацію цих кафедр не видавались.

Профспілковий комітет, розглянувши подання адміністрації НУВГП, не надав згоди на його звільнення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано п.1 наказу НУВГП № 454 від 04.07.2018 року "Про особовий склад" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» та припинення з ним контракту від 29.11.2013 року № 507, поновлено його на цій посаді відповідно до умов контракту № 507 від 29.11.2013 року з поновленням попередніх умов праці з 05.07.2018 року. Стягнуто з НУВГП на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 96 431 грн. 70 коп. та 1409 грн. 60 коп. понесених судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць за період з 05.07.2018 р. по 05.08.2018 р. в сумі 11198,52 грн. допущено до негайного виконання.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції зробив висновок про незаконність звільнення, оскільки відповідачем: не дотримано вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, позивачу не запропоновано всі наявні вакантні посади; не дотримано вимог частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише за попередньою згодою профспілкового органу; порушено пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки трудовий договір за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, може бути розірваний в разі скорочення чисельності або штату працівників, проте внаслідок реорганізації кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування скорочення штату не відбулося.

Висновок щодо невиконання відповідачем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника суд зробив, на підставі того, що відповідачем не надано штатного розпису НУВГП, який є необхідним документом для звільнення працівників у зв`язку з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, скорочення чисельності або штату працівників без цього документу провести неможливо.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання НУВГП перевести позивача на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», суд виходив із того, що у нього відсутні такі повноваження.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, врахувавши, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг, наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя, не зазначив того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та НУВГП подали апеляційні скарги. Зазначають, що рішення в оскаржуваній частині є незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність рішення в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» та відшкодування моральної шкоди. Вказує, що позовна вимога про зобов`язання роботодавця перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» ґрунтувалась на невиконанні відповідачем рішення Рівненського міського суду від 27.12.2017 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 22.03.2018 року у справі № 569/14802/18 про поновлення його на посаді завідувача кафедри. У випадку реорганізації структурного підрозділу контракт не втрачає юридичної сили, оскільки укладений не із структурним підрозділом, а з юридичною особою - НУВГП. Після поновлення його на роботі рішенням Рівненського міського суду від 27.12.2017 року Відповідач запропонував вакантну посаду на кафедрі «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», але обумовив, що до проведення конкурсу на зайняття цієї посади - виконуючим обов`язки завідувача кафедри. Суд, відмовляючи у позовній вимозі про переведення на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» не в повній мірі врахував зміст наказу про попередження про наступне вивільнення від 27 квітня 2018 року № 299, як локального нормативно-правового акту, який повинен виконувати не лише працівник, але і адміністрація університету. Саме посада завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» на час попередження про вивільнення була вільною. Його відмова зайняти посаду виконувача обов`язки завідувача кафедри не є відмовою від запропонованої роботи, оскільки роботодавець мав його перевести на посаду завідувача кафедри.

Вважає, що суд в своєму рішення безпідставно дійшов висновку щодо недоведеності заподіяння йому моральних страждань.

Просив суд рішення суду в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

В апеляційній скарзі НУВГП зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд в цій частині рішення допустив неправильне застосування матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд прийшов до помилкового висновку, що пропозиція позивачу зайняти посаду виконувача обов`язків завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту є зміною умов контракту. Пропозиція ОСОБА_1 зайняти посаду в. о. завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту відповідає Закону України «Про вищу освіту», Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників НУВГП та укладення з ними трудових договорів(контрактів), затвердженим вченою радою 29 квітня 2016 року. Суд, мотивуючи свій висновок про поновлення на роботі, вказав, що відмова профкомітету у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 дійшов необгрунтованого висновку що така відмова містить відповідні обґрунтування. Не дав оцінки показанням голови профкому і не встановив, які ж були наявні посади на день звільнення ОСОБА_1 і які не були йому запропоновані. Вказує, що судом не враховано , що в результаті реорганізації замість п`яти кафедр створено чотири кафедри. Наказ № 146 від 15 березня 2017 року «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування» ніхто не оспорював. Кафедра, на якій працював позивач до реорганізації взагалі перестала працювати, а тому і перестала існувати посада, яку він займав. Судом невірно зазначено, що переведення ОСОБА_1 на посаду завідувача іншої кафедри без виконувача обов`язків цієї кафедри до проведення конкурсу прямо суперечить п.5.4 Порядку проведення конкурсного відбору, де зазначено, що при утворенні нової кафедри (у т.ч. шляхом злиття, поділу) ректор призначає виконувача обов`язків завідувача на строк до проведення конкурсу, але не довше ніж на три місяці. Із зазначених вище підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Сторони подали відзиви на апеляційні скарги.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 травня 2019 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано й у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судові витрати НУВГП компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.

Установлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем.

ОСОБА_1 з 29 листопада 2013 року працював на посаді завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» НУВГП відповідно до контракту від 29 листопада 2013 року № 507. Строк дії контракту до 28 листопада 2020 року.

03 лютого 2017 року прийнято рішення вченої ради НУВГП про необхідність реорганізації кафедр у зв`язку зі створенням в університеті спеціальності 194 «Гідротехнічне будівництво, водна інженерія та воднів технології» в галузі знань 19 «Архітектура і будівництво».

16 лютого 2017 року ректором НУВГП виданий наказ №91 «Про реорганізацію навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування». Підставою для видачі такого наказу визначено постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів освіти» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53; рішення вченої ради університету від 3 лютого 2017 року та створення в університеті спеціальності 194 «Гідротехнічне будівництво, водна інженерія та водні технології» в галузі знань 19 «Архітектура і будівництво».

15 березня 2017 року ректором НУВГП видано наказ «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування» № 146, відповідно до якого кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем», «Водогосподарської екології, гідрології та гідравліки», «Природооблаштування та гідромеліорації», «Гідротехнічного будівництва», «Інженерної геології та гідрогеології» реорганізовано шляхом перетворення і на їх базі утворено чотири кафедри, а саме: «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», «Водної інженерії та водних технологій», «Гідроінформатики», «Геології та гідрології». Новоутворені кафедри введено в дію з 01 вересня 2017 року.

Навчально-науковий інститут водного господарства та природооблаштування є структурним підрозділом НУВГП.

Наказом ректора НУВГП від 31 серпня 2017 року № 522 ОСОБА_1 звільнено з посади професора, завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем», у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_1 у справі № 569/14802/17 поновлено на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року № 507 з поновленням попередніх умов праці. Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2018 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині зазначення дати поновлення. Судові рішення набрали законної сили.

Згідно з цими рішеннями в НУВГП фактично відбулася реорганізація п`яти кафедр шляхом перетворення їх в чотири нові кафедри. Фактично з`явились такі зміни в організації виробництва і праці, які призвели не до зміни трудової функції позивача при збереженні його посади, а до ліквідації трудової функції у зв`язку зі скороченням штату працівників і зазначене не є підставою для звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

28 грудня 2017 року видано наказ ректора НУВГП про поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача кафедри з 31 серпня 2017 року відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року № 507 з поновленням попередніх умов праці.

27 квітня 2018 року відповідачем видано наказ № 299 «Про попередження ОСОБА_1 про звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників».

02 травня 2018 року позивачу вручено повідомлення про наступне вивільнення, в якому зазначалось про звільнення його з 04 липня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У повідомленні одночасно запропоновано ОСОБА_1 переведення на посаду виконуючого обов`язки завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування до проведення конкурсу.

Згідно оголошення про проведення конкурсу всі посади завідувачів новостворених кафедр, в тому числі кафедри «Гідротехнічне будівництво», включені в оголошений конкурс на їх заміщення із затвердженими відповідно до кожної посади кваліфікаційними вимогами. Термін подачі заяв на проведення конкурсу встановлений до 26 травня 2018 року.

ОСОБА_1 заяви про участь у конкурсі не подавав.

18 червня 2018 року ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади заступника директора навчально-наукового Закарпатського локального центру дистанційно-заочного навчання, начальника Центру інноваційної діяльності та трансферу технологій, начальника регіональних підготовчих курсів підготовчого відділення, старшого інспектора відділу кадрів, секретаря керівника, старшого лаборанта, діловода кафедри філософії, паспортиста дирекції студмістечка, робітника стадіону.

21 червня 2018 року ректор НУВГП звернувся до профспілкової організації НУВГП з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників.

03 липня 2018 року на засіданні профспілкової організації НУВГП Рівненської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України подання розглянуто та прийнято рішення про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 із зазначенням, що адміністрація університету не застосувала всі можливості для реалізації рішень судів про поновлення ОСОБА_1 на роботі, а на 03 липня 2018 року позивачу запропоновано не всі вакантні посади відповідно до його кваліфікації.

04 липня 2018 року НУВГП видано наказ № 454, згідно з яким ОСОБА_1 з 05 липня 2018 року звільнено з посади завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, дію контракту № 507 від 29 листопада 2013 року припинено.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/19450/19 (провадження № 61-11919св20) вказано, що «згідно з частинами дев`ятою та одинадцятою статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Пункт 7 частини другої статті 36 Закону України «Про вищу освіту», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що вчена рада вищого навчального закладу обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади деканів, завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.

З наведеного випливає, що заміщення посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів та укладення з ними трудового договору (контракту) можливе лише після проходження працівником конкурсного відбору».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року в справі № 756/6746/16-ц (провадження № 61-17594св18) вказано, що «якщо на день прийняття судом рішення про поновлення працівника на роботі підприємство повністю не ліквідоване (не закінчена процедура його ліквідації), відповідачем у справі, на якого покладається обов`язок поновлення на роботі, є підприємство, хоч би і почалася або продовжувалася на цей день ліквідація підприємства. Тому виключно прийняття рішення про ліквідацію підприємства не може бути підставою для відмови в позові про поновлення на роботі і покладення обов`язку здійснити на користь працівника визначені законодавством виплати на іншого суб`єкта, зазначеного у статті 240-1 КЗпП. При цьому у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником».

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Установлено, що 04.07.2018 року ОСОБА_1 повторно звільнено з роботи на підставі наказу № 299 ректора НУВГП від 27 квітня 2018 року «Про попередження ОСОБА_1 про звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників». Зазначений наказ видано на підставі наказу № 146 від 15 березня 2017 року «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування», який припинив свою дію його виконанням, тобто внесенням змін до штатного розпису, його затвердженням та звільненням працівників з посад, які скорочено.

Апеляційним судом встановлено, що на виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» з 31 серпня 2017 року відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року № 507 з поновленням попередніх умов праці, відповідачем видало наказ 28 грудня 2017 року. Проте, відповідач попередню посаду на якій рішенням суду поновлений позивач ОСОБА_1 , у штатний розпис не повернув із внесенням відповідних змін до штатного розпису, та не пропонував останньому рівнозначну посаду. Дану обставину представник відповідача не заперечує.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про формальне виконання відповідачем судового рішення про поновлення на роботі позивача, оскільки посада завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем з 01.09.2017 року більше не існувала.

За таких обставин підстав для звільнення позивача з 04.07.2018 року за п.1 ст.40 КЗпП не було.

Крім того, встановлено що з моменту поновлення позивача на роботі та повторного звільнення із посади, яка буда відсутня у штатному розписі, відповідачем порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про не доведення роботодавцем наявність підстави звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності або штату працівників, оскільки відповідачем не надано штатний розпис НУВГП. Не надано такий розпис і на пропозицію суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу ППО (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Убачається, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору, членом якого був позивач, є вмотивованим з посиланням на те, що адміністрація не застосувала всіх можливостей для реалізації судового рішення про поновлення на роботі та невиконанням роботодавцем статей 49-2 КЗпП України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність згоди профспілкового органу є підставою для поновлення працівника на роботі. Такі висновки відповідають правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 22.10.2014 року.

Отже правильним є висновок місцевого суду про те, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, а його позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди з таких підстав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембург», «Надбала проти Польщі» зазначив про те, що у разі незаконного звільнення працівника є доведеним факт заподіяння моральної шкоди.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд враховує подані сторонами докази, ступінь моральних страждань та переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, та виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

Поряд з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання НУВГП перевести ОСОБА_1 на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» суд правильно виходив з того, що переведення на іншу посаду відносить до дискреційних повноважень роботодавця а не суду.

Крім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що контракт від 29 листопада 2013 року № 507 укладений з позивачем на посаду завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем», а також на тому що спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.237-1 КЗпП України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати.

Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Головуючий суддя :

Судді :