ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/867/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/899/20 Категорія: 302000000 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Драбівської селищної ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними і скасування рішень та державних актів на право власності на земельні ділянки, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона разом з своїм чоловіком ОСОБА_5 придбали по договору купівлі-продажу 23.01.1993 року житловий будинок з прибудовами по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Попереднім власником будівлі був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Будинок після його смерті успадкував його син ОСОБА_7 , 1947 року народження, який отримав кошти, що підтверджується розпискою від 03.07.1992 року. В будинку позивачка з чоловіком проживали з липня 1992 року. Згідно довідки № 984 від 07.10.2003 року за підписом сільського голови Юркунас Л.В. Білоусівської сільської ради, яка видана жителю села Білоусівка гр. ОСОБА_5 , по даним погосподарської книги № 2 1992 року в домоволодінні налічувалось 0,47 га землі.

Рішенням Білоусівської сільської ради № 23-5/ІV від 08.12.2005 року ОСОБА_8 приватизовано 0,17 га землі, які відносяться до обслуговування по АДРЕСА_1 , відповідно до по господарської документації.

Рішенням Білоусівської сільської ради № 23-5/ІV від 08.12.2005 року ОСОБА_2 приватизовано 0,08 га із земель, які відносяться до обслуговування будинковолодіння по АДРЕСА_1 , відповідно до по господарської документації.

Приватизація належних позивачу земельних ділянок була проведена з грубим порушенням діючого законодавства України, без відома позивачки, внаслідок чого значною мірою погіршуються її права, так як вона позбавлена значної частини земельної ділянки.

Білоусівська сільська рада з 2008 року по даний час вводила позивачку чоловіка позивачки та її саму стосовно закриття по господарського номеру будинку АДРЕСА_1 , що послужило передачею земельної ділянки до земель запасу з 1993 року по даний час, так як не надано позивачці жодного документу, який би підтвердив законність відбирання землі.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Білоусівської сільської ради Драбівського району Черкаської області №23-5/IV від 08.12.2005 року та виданий на підставі вказаного рішення державний акт на право приватної власності на ім`я ОСОБА_2 , на частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 0,08 га, та скасувати її реєстрацію;

- визнати протиправним і скасувати рішення Білоусівської сільської ради Драбівського району Черкаської області №23-5/ IV від 08.12.2005 року та виданий на підставі вказаного рішення Державний акт на право приватної власності на ім`я ОСОБА_8 , на частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 0,17 га, та скасувати її реєстрацію.

Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання протиправним і скасування рішення та державних актів на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_8 помер до подання позову, а позов до його спадкоємців позивач не подавала, що є підставою для відмови у відкритті провадження на підставі пункту 6 частини 1 статті 186 ЦПК України.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 02 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела, що її право на землю порушене, а також не довела, що передання у власність земельних ділянок іншим особам відбулось з порушенням діючого законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в описовій частині рішення вказує зі слів свідка ОСОБА_9 та земельно-кадастрової книги №1, що ОСОБА_5 надано в користування згідно рішення виконавчого комітету Білоусівської сільської ради №43 від 15.11.1994 року земельна ділянка 0,22 га. Вважає посилання на дані докази є недопустимими, оскільки, на думку апелянта, передача виконкомом земельної ділянки не була передбачена законодавством, а покази свідка були відібрані з порушенням норм процесуального законодавства, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву такого клопотання не заявляв.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно копії договору купівлі-продажу від 23 січня 1993 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_5 купив жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці, яка належить держземфонду (а.с. 61-62).

З даного договору та копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.1993 року вбачається, що ОСОБА_10 був власником вищевказаного жилого будинку, який він отримав у спадщину після смерті батька ОСОБА_6 .

В свідоцтві про право на спадщину також зазначено, що жилий будинок розташований на земельній ділянці, що належить держземфонду (а.с. 59-60).

Гроші за будинок були передані по розписці 03.07.1992 року (а.с. 8).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про його смерть (а.с. 7).

Після його смерті ОСОБА_1 отримала у спадщину майно чоловіка, а саме житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину за законом від 11.04.2017 року (а.с.10).

В даному свідоцтві вказано, що ОСОБА_1 отримала будинок у спадщину з урахуванням Ѕ частки у спадщині, від якої відмовилась дочка померлого ОСОБА_11 .

Як доказ належності ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,47 га, яка знаходилась по місцю розташування придбаного будинку позивачка надала довідку виконавчого комітету Білоусівської сільської ради народних депутатів від 07.10.2003 року № 984 за підписом сільського голови Юркунас Л.В., у відповідності до якої, згідно погосподарської книги № 2 1992 року в його домоволодінні налічувалось 0,47 га землі (а.с.9).

В погосподарській книзі № 2 Білоусівської сільської ради народних депутатів на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 роки міститься запис про те, що станом на 1991 рік та 1992 рік земля в особистому користуванні господарства складала 0,47 га, а у 1993 року площа складала 0,22 га. Зазначено, що дані про площу землі беруться з земельнокадастрової книги (а.с. 56-58).

Згідно записів земельно-кадастрової книги № 1 ОСОБА_5 належала на праві користування земельна ділянка розміром 0,22 га згідно рішення виконавчого комітету Білоусівської сільської ради № 43 від 15.11.1994 року (а.с. 22-23).

Отже, з встановлених судом обставин справи видно, що при купівлі будинку земельна ділянка під ним перебувала у держземфонді, а в 1994 році власник будинку ОСОБА_5 отримав право постійного користування земельною ділянкою площею 0,22 га.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин у 1993 р.) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

За нормами ст.ст. 4, 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування (ч. 3 ст. 4 ЗК).

Відповідно до частини 1 статті 19 ЗК України 1990 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Зважаючи на вказані норми закону, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що у виконавчого комітету сільської ради були відсутні повноваження на передачу у користування земельних ділянок, які перебувають у межах сільської ради та відносяться до державного фонду земель.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №107109 ОСОБА_2 на підставі рішення Білоусівської сільської ради від 04.04.2008 року №18-4/V надано у власність земельну ділянку площею 0,5793 га, яка розташована в с. Білоусівка Драбівського району Черкаської області (а.с.20).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №865558 ОСОБА_8 на підставі рішення Білоусівської сільської ради від 08.12.2005 №23-5/ІV належить земельна ділянка площею 0,6664 га, яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.21).

У відзиві на позов Білоусівська сільська рада зазначила, що до площ переданих у власність даним особам земельних ділянок входять і земельні ділянки площею 0,08 га та 0,17 га, які були надані ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у лютому 1993 року в користування на підставі статей 7, 9, 19 Земельного Кодексу України (1990 року).

Жодних порушень норм, які були чинними на час передачі даних земельних ділянок, як у користування, так і у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , колегія суддів не вбачає.

Щодо твердження позивача в частині того, що порушено її право на користування землею з 1993 року по даний час, а приватизація належних їй земельних ділянок була проведена з грубим порушенням діючого законодавства України, без її відома в результаті чого значною мірою порушуються її права, оскільки вона позбавлена значної частини земельної ділянки, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За змістом статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки доказів правильно виходив з того, що зазначені позивачем підстави є хибними, оскільки відсутні підтвердження факту наявності у спадкодавця ОСОБА_5 права користування на спірні земельні ділянки, адже вказане право ним у законному порядку оформлено не було, правовстановлюючого документу, що підтверджує його право користування земельними ділянками не отримано.

Крім того, в суді першої інстанції було допитано свідка, який працював землевпорядником ОСОБА_9 та який пояснив, що йому особисто були відомі обставини щодо переходу землі після смерті ОСОБА_6 , якою він користувався до держземфонду після закриття особового рахунку в господарській книзі. В подальшому сесія сільської ради передала у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_8 дві суміжні земельні ділянки. Також вказав, що заяви та інша документація по виділення в користування і власність спірних земельних ділянок в сільській раді не збереглася через те, що була знищена у зв`язку зі спливом строків зберігання. ОСОБА_5 цікавився у нього про можливість збільшення площі земельної ділянки, проте отримав роз`яснення про існуючі норми для виділення землі. Будь-яких претензій до сільської ради, сусідів чи до суду з цього приводу останній не подавав.

Щодо аргументів апеляційної скарги в частині порушення судом норм статті 91 ЦПК України при допиті свідка, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1, 3 статті 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 13 жовтня 2020 року судом відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено її розгляд на 14 грудня 2020 року.

Відповідно до журналу судового засідання від 14 грудня 2020 року сільським головою Білоусівської сільської ради було заявлено клопотання про залучення свідка ОСОБА_9 , землевпорядника.

Вказаний свідок допитаний судом 02 березня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що заява про виклик свідка була подана під час відкриття першого судового засідання, тобто з порушенням строків визначених частиною 3 статті 91 ЦПК України.

Однак, зважаючи на те, що порушення вказаної норми не змінює висновків суду та їх не спростовує, не є обов`язковою процесуальною підставою для скасування судового рішення в розумінні частини 3 статті 376 ЦПК України, тому колегія суддів відхиляє дані доводи, як такі, що не спростовують обґрунтованості та законності рішення суду по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 02 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Судді: