Справа № 369/4309/18
Провадження № 2/369/2115/21
РІШЕННЯ

Іменем України

08.09.2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

при секретарі: Миголь А.А.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2015 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від нього в позику суму коштів у розмірі 135 000 (сто тридцять п`ять тисяч) грн. Позичені кошти ОСОБА_2 зобов`язалася повернути Позивачу до 01.11.2016 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10% щомісячно. Вищезазначене підтверджується відповідною розпискою, написаною Відповідачем власноручно. На даний час, Відповідач позичених коштів не повернув ні повністю, ні частково.

Таким чином, Відповідач, маючи прострочене зобов`язання по поверненню Позивачу коштів, не виконує його. Досудове врегулювання спору не дало результатів у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 коштів.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 620 315 гривень, яка складеться з основної заборгованості за договором позики в розмірі 135 000,00 грн. та відсотків у розмірі 485 315, 00 грн.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 270 000,00 грн. винагороди позикодавця за користування коштами за 2017-2018 роки.

В судовому засіданні 18 червня 2018 року судом було відмовлено у приєднанні заяви про уточнення позовних вимог до матеріалів справи.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2018 в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасовано. Справу № 369/4309/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, що 01.11.2015 ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_1 135 000 грн., за умови їх повернення з урахуванням інфляції до 01.11.2016 під 10 % щомісячно.

Відповідно до цієї розписки сторони обумовили сплату ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 % щомісячно.

23.12.2016 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 100 000 грн., 01.02.2017 - 1 000 доларів США, 04.03.2017 - 14 000 грн., 23.03.2017 - 15 000 грн., 09.04.2017 - 11 526 грн., 18.04.2018 - 6 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК цього ж Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику.

Якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Розмір процентів передбачається сторонами у договорі позики на їх власний розсуд. Розмір процентів, який буде встановлений у договорі, законом не обмежується, однак їх максимальний розмір не повинен виходити за межі розумного.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За матеріалами справи встановлено, що сторони уклали договір позики на умовах платності та встановили, що за користування позикою позичальник сплачує щомісячно 10 %. При цьому сторони встановили строк договору до 01.11.2016.

Із наявних матеріалів справи вбачається що відповідачем на виконання вимог договору позики було сплачено позивачу суму в розмірі 173 605,00 грн.

Разом з тим, із наявних матеріалів неможливо встановити яку правову природу мають дані кошти що повертались відповідачем позивачу, оскільки не можливо визначити чи це було повернення суми боргу (135 000 грн.) чи процентів за 12 місяців (162 000 грн.).

В той же час позивачем під час нового розгляду справи в суді першої інстанції не було уточнено зміст позовних вимог шляхом їх збільшенням або зменшення, що об`єктивно позбавляє суд встановити дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем з врахуванням здійснених відповідачем виплат.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 599, 1046, 1049 ЦК України, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко