Справа № 464/734/21 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/2665/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симця В.І.,

за участі: представника апелянта Мельник Ю.І., позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, в якому просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 415000 грн. відшкодування моральної шкоди, з яких: 385000грн. (гарантована законом мінімальна сума відшкодувань) за час незаконного перебування під слідством і судом, 30000грн. за час незаконного затримання та перебування під вартою.

В обґрунтування позову покликався на те, що 04.08.2014 органами прокуратури внесено до ЄРДР за № 0000147 відомості про підготовку скоєння ним кримінального правопорушення передбаченого ст.14, ч.3 ст.368 КК України. 05.08.2014 у м. Львові на площі Вокзальній, 1 позивача було затримано за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, обмежено в свободі пересування, (без складання протоколу затримання), а також вчинено органами прокуратури перешкоди у його конфіденційному побаченні із захисником. Одночасно із його затриманням органами прокуратури проведено його особистий обшук та обшук його автомобіля, а також огляд службового приміщення за місцем його служби, із вилученням в ході таких слідчих дій предметів. 18.12.2014 позивачеві заочно оголошено про підозру у вчиненні корупційного кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України та за ч.1 ст.190 КК України. Того ж дня, 18.12.2014 після виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 17.12.2014 про дозвіл на його затримання, письмова підозра у вчиненні тяжкого корупційного злочину була вже вручена йому в умовах ізолятора тимчасового тримання. 19.12.2014 слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова задоволено клопотання сторони обвинувачення про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб з утриманням у СІЗО №19 з визначенням застави в розмірі 85260 грн., з покладенням на нього ряду процесуальних обов`язків передбачених ст.ст.194, 195 КПК України. 19.12.2014 слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова винесено ухвалу про відсторонення його від займаної посади та вжито інших заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема винесено ухвалу про арешт його нерухомого майна. 22.12.2014 після внесення застави його було звільнено з - під варти, та з вказаного часу на нього поширювались процесуальні обов`язки та обмеження підозрюваної та обвинуваченої особи. За вказаних обставин, 05.08.2014, а також в період 18.12.2014 - 22.12.2014 він був обмежений в свободі пересування, примусово. Утримання в місцях несвободи відобразилось на стані його здоров`я, окрім фізичного болю та погіршення стану здоров`я завдало йому морального дискомфорту, страждань, у нього розвинулось почуття пригніченості. Після виходу з місць попереднього ув`язнення певний час він перебував на лікарняному у зв`язку з гіпертонією. Досудове слідство та судовий розгляд цієї справи тривало 6 років 4 місяці, упродовж яких маючи процесуальні обов`язки підозрюваного та обвинуваченого, не скасовані заходи забезпечення кримінального провадження перебував під кримінальним переслідуванням зі сторони обвинувачення та суду. У даний період він також неодноразово був відсторонений від посади/служби у міліції. В ході досудового розслідування відносно нього проводились негласні слідчі розшукові дії, що обмежували його права, зокрема: прослуховування телефонних розмов, аудіо - відео контроль особи, візуальне спостереження за ним, а також контроль за вчиненням злочину, про що при скеруванні обвинувального акту до суду він повідомлявся письмово. Серед інших заходів забезпечення кримінального провадження було накладено арешт на його нерухоме та інше майно, що позбавило його та інших співвласників майна упродовж 6 років 4 місяців здійснювати управління таким. Також за ухвалою суду (до зміни правової кваліфікації злочину у 2018 році) він був обмежений у праві виїзду за кордон. Невиправдано тривале кримінальне переслідування його зі сторони правоохоронних органів та перебування під судом порушило звичайній спосіб життя та негативно відобразилось на взаємовідносинах у сім`ї та з оточуючими. Зокрема на момент затримання 05.08.2014 та 19.12.2014 його дітям було 10 та 16 років відповідно, сім`я та інші члени родини болісно переживали його затримання та перебування під судом та слідством упродовж 2014-2020 років. За обставин перебування під судом та слідством він не міг бути прийнятим (в порядку переатестації) до лав Національної поліції України, не міг підписати контракт із Збройними Силами України, оскільки упродовж 2014 - 2020 років він був підозрюваним, а згодом обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення. В період слідства та суду його неодноразово було відсторонено від посади, він не отримував в повному обсязі грошове забезпечення, фактично був протиправно позбавлений праці, та за відсутністю інших джерел існування під час служби у правоохоронному органі у вересні 2015 року звільнився зі служби в міліції. Під час досудового розслідування та судового розгляду справи позивач зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, як правоохоронця, відбулись негативні зміни у особистому житті для відновлення якого у психологічному плані він доклав та досі докладає чимало зусиль. Кримінальне переслідування підірвало його статус добропорядної, добросовісної, гідної людини, яка має бездоганну ділову (професійну) репутацію здобуту під час безперервної 22-х річної служби у правоохоронному органі. Ймовірна причетність позивача до кримінальних проваджень породила значний публічний інтерес та в один момент зганьбила його честь та гідність і завдала непоправної шкоди престижу та діловій репутації. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 20.03.2020, який залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.12.2020 його було виправдано. Таким чином, період його перебування під слідством та судом становить з 05.08.2014 до 04.01.2021, тобто з моменту фактичного затримання позивача в якості підозрюваного до набрання законної сили виправдувальним вироком суду.

Відтак, просив стягнути на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 415000 грн, з яких: у зв`язку із незаконним перебуванням упродовж серпня 2014 - грудня 2020 pоків під слідством і судом у розмірі 385000 грн. з розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць його кримінального переслідування (5 000 грн*77 місяців); у зв`язку із незаконним затриманням та перебуванням під вартою у розмірі 30000 грн, з розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за кожен день перебування в якості затриманого та в місцях несвободи (5 000 грн* 6 днів, 05.08.2014, а також в період з 18.12.2014 по 22.12.2021 року).

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 361774(триста шістдесят одну тисячу сімсот сімдесят чотири) грн. 19(дев`ятнадцять) коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Судовий збір у розмірі 908(дев`ятсот вісім) грн. компенсовано за рахунок держави Україна у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з вказаним рішенням, оскільки вважає, що таке ухвалене з порушенням ст. 263 ЦПК України, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, є необґрунтованим та незаконним і ухвалене з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права.

Зазначає, що сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Суд не конкретизує, а відтак не підтверджує належними та допустимими доказами, які саме обставини вплинули на психічний стан ОСОБА_1 та які моральні страждання останній поніс, через що йому слід виплатити компенсацію.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не обґрунтував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями, яких органів чи службових осіб вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а тому рішення підлягає скасуванню.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 31 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується виправдувальним вироком суду, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відтак, прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково, стягнути на користь позивача моральну шкоду за час перебування під слідством та судом в розмірі 361774,19 грн. (5000 грн.(мінімальний розмір заробітної плати) * 77 місяців + 11 днів (час перебування під слідством та судом (18.12.2014 (дата оголошення підозри) 29.12.2020(дата набрання виправдувальним вироком законної сили)).

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 04 серпня 2014 року до ЄРДР за №0000147 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 05 серпня 2014 року, та у зв`язку із проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, 05.08.2014 проведено особистий обшук ОСОБА_1 та обшук його автомобіля «Субару» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується протоколом обшуку від 05.08.2014.

Крім того, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 05 серпня 2014 року надано заступнику начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Осташевському А. дозвіл на проведення обшуку в службовому кабінеті начальника СБНОН Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Торопчина О.Д. та службових кабінетів працівників Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, що розташовані в адміністративному приміщенні Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, за адресою: м.Львів, вул.Романчука, 18.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 08 серпня 2014 року накладено арешт на майно, вилучене в ході огляду службового кабінету ОСОБА_1 , а саме ноутбук з блоком живлення.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 17 грудня 2014 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсторонення від посади.

Ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 19 грудня 2014 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та визначено заставу у розмірі 70 мінімальних заробітних плат, а також відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 від посади начальника СБНОН Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

Крім того, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 19 грудня 2014 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 .

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачу підозра у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України оголошена 18 грудня 2014 року.

Вироком Залізничного районного суду м.Львова від 20.03.2020, який залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.12.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 18 грудня 2014 року по 29 грудня 2020 року, тобто 72 місяці 11 днів.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначена шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Частинами 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначити розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 20.09.2018 року справа № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18 розмір мінімальної зарплати визначається згідно розміру на час звернення із заявою про відшкодування: «суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Разом з тим суди не врахували, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.»

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про те, що сам по собі факт наявності шкоди не породжує обов`язку її компенсації, та те що судом не аргументовано чим саме підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань є необґрунтованими. Як вище вказувалося, розмір моральної шкоди визначено з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог закону.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди, врахувавши ступінь душевних страждань, їх тривалість, порушення звичайного режиму життя позивача та виникненням певних обмежень та незручностей в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 361774 грн. 19 коп. грн.

Проте, суд першої інстанції розглянувши справу, зробив висновок, що завдана позивачу шкода та понесені ним судові витрати підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховний Суд в постанові від 18 серпня 2021 року у справі №591/6891/18 прийшов до висновку, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанцій залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 31 травня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 361774 (триста шістдесят одну тисячу сімсот сімдесят чотири) грн. 19(дев`ятнадцять) коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.