КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Яценко Н.О. в м. Київ 29 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості; зменшивши розмір позовних вимог в грудні 2020 року, просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 56145,25 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписала заяву б/н від 08 травня 2012 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів банку додаються до позовної заяви. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додається до позову, також для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000 грн. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 07 вересня 2020 року має заборгованість в розмірі 66926,84 грн., з яких 46437,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 46437,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,0 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 9707,77 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 10781,59 грн. - нарахована пеня, 0,0 грн. - нарахована комісії.

При цьому заборгованість, яку позивач вважав за необхідне стягнути з відповідача, має такі складові: 46437,48 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9707,77 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими та прострочений кредит згідно ст. 625, а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Оболонського міськрайонного суду м. Києва від 29 січня 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського міськрайонного суду м. Києва від 29 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 207, 639, 633, 634, 640, 642, 625, 1054, 526, 204 ЦК України.

Посилався на те, що відповідач в анкеті-заяві особистим підписом засвідчила, що погоджується з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, на підставі цієї заяви відповідачу відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку № НОМЕР_1 «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та 28 листопада 2017 року встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 20000 грн.

Зазначав, що відповідач після отримання картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснювала частково погашення заборгованості по кредитному договору, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору і визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Пояснював, що прострочене тіло кредиту - це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Крім того, враховуючи, що банком нараховано та заявлено до стягнення відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому і відсутня заборгованість за поточним кредитом, оскільки сума кредиту являється простроченою заборгованістю.

Вказував, що судом не враховано висновки Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року по справі № 750/6058/17-ц, по справі № 200/5647/18, по справі № 173/436/18 про необхідність дослідження виписок по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року по справі № 572/1169/17, вважав, що відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов.

Вказував, що судом не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, в якій касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наголошував, що відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредиту. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви відповідає вимогам ст. 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання. По даній справі відповідач не оспорює факту укладення договору, з позовом про визнання недійсним кредитного договору не звертався, не оспорює наявності у нього заборгованості за тілом кредиту.

Зазначав, що суд не перевірив розрахунок заборгованості, банківську виписку та безпідставно відмовив у стягненні кредиту в повному обсязі. Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач за період з 01 червня 2015 року по 07 вересня 2020 року витратив кредитних коштів за рахунок кредитного ліміту в розмірі 211271,03 грн., а погасив коштів за вказаний період 188536,19 грн., таким чином різниця не повернутих банку коштів складає 22734,84 грн.

Вважав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягнення коштів за ст. 625 ЦК України, оскільки в редакції Умов та правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна», 84,0 % для картки «Універсальна Голд». Відповідач погашав заборгованість, отже приєднався до редакції Умов та правил, яка діяла на момент укладення договору, а також послідуючих редакцій Умов та правил, а тому позивач має право на стягнення заборгованості по відсоткам, які нараховані у відповідності до положень Умов та правил.

Вказував, що відповідач особисто здійснював операції з карткою, що чітко вбачається з виписки та розрахунку заборгованості, а отже знав про умови укладеного договору та прийняв їх. Посилався на постанову Верховного Суду від 29 липня 2020 року по справі № 753/10779/16 щодо схвалення правочину.

Вважав, що суд першої інстанції мав відступити від висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, яка ґрунтується на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та правил надання банківських послуг, тоді як в даній справі, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов, позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору. Крім того, у даній справі суд першої інстанції послався на висновок Великої Палати верховного Суду, не мають обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача.

Наголошував, що за відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів, які б стосувалися предмету доказування, суд першої інстанції поклав на сторону позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який всупереч нормам матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд у відповідності до ст. 6 Конвенції. Суд не спромігся вказати, в чому наявна перевага неподаних відповідачем доказів або висловлених ним бездоказових аргументів, що є нонсенсом за встановленим порядком дослідження доказів.

Наводив правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16, згідно яких факт виконання кредитного договору може свідчити про визнання кредитних правовідносин.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила залишити апеляційну скаргу, як безпідставну та необґрунтовану, без задоволення, а рішення суду першої інстанції, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права - без змін.

Посилалась на те, що суд першої інстанції вірно та законно застосував позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03 липня 2019 року та врахував розрахунки заборгованості, здійснені представником відповідача, виходячи з вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, позивач просив стягнути з відповідача суму грошових коштів, які, як він зазначив, складалися з тіла кредиту в розмірі 46437,48 грн., процентів за ст. 625 ЦК України в розмірі 9707,77 грн. та пені в розмірі 10781,59 грн. Підстав для стягнення вказаних грошових сум з відповідача не було, оскільки всі взяті грошові кошти були повернені, відносно чого надані представником відповідача відповідні розрахунки та аргументи. Додані до матеріалів справи правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а відповідно жодні проценти та інші грошові суми, що визначені поданими правилами, не можуть нараховуватися, а відтак мають значення для визначення боргу (тіла кредиту) лише грошові кошти, що отримувалися, та грошові кошти, що поверталися, а саме їх різниця. Таким чином, відповідач сплатила більше коштів, ніж отримала, тому з неї не можуть стягуватися грошові кошти, оскільки всі взяті грошові кошти повернені.

Щодо процентів за ст. 625 ЦК України в розмірі 9707,77 грн. зазначала, що проценти можуть нараховуватися тільки на тіло кредиту, а воно за поданими позивачем документами сплачено в повному обсязі. Крім того, як вбачається з виписок по картковим рахункам, проценти за ст. 625 ЦК України нараховані за карткою НОМЕР_1 , дана картка закінчилася в липні 2016 року, а згідно розрахунку позивача відповідач почала отримувати кредитні кошти в листопаді 2017 року і до цього часу не користувалася кредитними коштами, тому є абсурдним нарахування процентів за ст. 625 ЦК України, за якою не виникало зобов`язань.

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» направлено відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та наявності заборгованості надано виписку за договором станом на 09 вересня 2020 року, яка має статус первинного документу, а також розрахунки заборгованості; також позивач наводив власні спростування доводів відзиву на апеляційну скаргу стосовно посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та не повинен сплачувати відсотки, пеню та штрафні санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що 08 травня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір б/н, за умовами якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, однак, оскільки надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, і у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та санкцій за порушення термінів використання договірних зобов`язань, позивачем не доведено правомірність стягнутих відсотків, а відтак відповідач сплатила більше коштів, ніж нею фактично отримано за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 18 міститься складена від імені ОСОБА_1 анкета-заява від 08 травня 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. Вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанка www.privatbank.ua.

У верхній частині анкети-заяви клієнту запропоновано оформити на своє ім`я картки «Платіжна карта «Кредитка Універсальна», «Пенсійна картка», «Дебетова особиста картка», «Зарплатна картка», «Карта Gold», « ІНФОРМАЦІЯ_1 », «Ідентифікація з паспортом», з яких ОСОБА_1 не обрано жодного варіанту і поле «бажаний кредитний ліміт» не заповнено.

Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року, 30 листопада 2019 року, 07 вересня 2020 року, 17 грудня 2020 року (а. с. 5 - 15, 126 - 145), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 16), довідку б/н без дати АТ КБ «ПриватБанк» про видачу кредитних карток (а. с. 17), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а. с. 19), паспорт відповідача в копії (а. с. 44), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 20 - 42), виписку клієнта ОСОБА_1 за договором б/н станом на 09 вересня 2020 року (а. с. 52 - 94).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 травня 2012 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги і відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Оскільки наявність договірних правовідносин беззаперечно встановлена судом першої інстанції і відповідач кредитний договір з підстав його недійсності не оскаржувала, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 щодо презумпції правомірності правочину відповідно до ст. 204 ЦК України, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідно до ст. 634 ЦК України суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 08 травня 2012 року відсутні умови договору про розмір процентної ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також щодо кредитного ліміту.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може. оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс16), яка була належно врахована судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені припущення доводи позивача в апеляційній скарзі, що до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, та що суд першої інстанції з урахуванням цих обставин мав відступити від висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що відповідач після отримання картки користувалася нею, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, здійснювала часткове погашення заборгованості по кредитному договору, що, на думку позивача, свідчить про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, з посиланнями позивача на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29 липня 2020 року по справі № 753/10779/16-ц, від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16 щодо вчинення стороною правочину дій на його виконання як доказу схвалення правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 належним чином враховані судом першої інстанції, а посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року по справі № 572/1169/17 про те, що відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки вони суперечать наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а отже матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг та користуючись кредитними коштами, кожного разу приєднувався до нової редакції Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому апеляційним судом приймається до уваги, що розрахунок заборгованості визначався позивачем на підставі подальших змін, зокрема в позові АТ КБ «ПриватБанк» безпосередньо зазначає, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна Голд» (а. с. 3).

В редакції Умов та Правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, зазначені положення відсутні, а отже підстави нарахування заборгованості за відсотками в розмірі 9707,77 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачем договору від 08 травня 2012 року на умовах, зазначених позивачем, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 9707,77 грн., є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 526, 1054 ЦК України, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, різниця неповернутих коштів складає 22734,84 грн., не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, з посиланнями на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 04 грудня 2019 року по справі № 750/6058/17-ц, по справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), по справі № 173/436/18, від 23 січня 2018 року по справі № 755/7704/15-ц щодо необхідності дослідження виписки по картковому рахунку і розрахунку заборгованості як належних та допустимих доказів у справі, оскільки із матеріалів справи вбачається, що зазначені докази судом першої інстанції повно і всебічно досліджені.

Судом першої інстанції надано належної оцінки випискам з рахунку у взаємозв`язку з розрахунком заборгованості позичальника ОСОБА_1 , наданих позивачем, та правильно встановлено, що тілом кредиту є сума грошових коштів, які є різницею між отриманими грошовими коштами та повернутими грошовими коштами.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що сторонами не обумовлено у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, судом зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивач не довів правомірність стягнутих відсотків в розмірі 23650,25 грн., а відтак, оскільки позивачем отримано кредитні кошти в розмірі 211080 грн., а повернуто 188483,80 грн. та в рахунок відсотків 23650,25 грн., відповідачем сплачено більше, ніж отримано, і переплата склала 1053,36 грн.

Зазначені розрахунки доводами апеляційної скарги не спростовані, а власний розрахунок різниці між отриманими та повернутими кредитними коштами, виконаний позивачем, не враховує безпідставно стягнуті відсотки і тому не приймається апеляційним судом.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховані висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2017 року по справі № 342/180/17 про те, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведені вимоги закону, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів, які б стосувались предмету доказування, суд першої інстанції поклав на позивача АТ КБ «ПриватБанк» надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який всупереч норм матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :