П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/14320/19

Провадження № 22-ц/4815/493/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.

Час, дата і місце ухвалення рішення

суду першої інстанції: 14 год. 51 хв.

12 січня 2021 року в м. Рівне

Повний текст складено: 16 січня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 січня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги, покликалася на те, що є власницею квартири АДРЕСА_1 , а відповідач проживає поверхом вище у квартирі НОМЕР_2 . Зазначала, що останній в кінці квітня 2019 року залив її квартиру, чим заподіяв матеріальної та моральної шкоди.

З наведеного просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 844 гривні, а моральної 1 700 гривень.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 16 844 гривень та моральну шкоду в розмірі 500 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 200 гривень за проведення експертизи та 768,40 судового збору.

Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача не заявляв та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Доказів того, що залиття належної позивачу квартири відбулося з вини інших осіб та, як наслідок, відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, надано також не було. Позивач же довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме він є завдавачем шкоди позивачу. Вважав, що урахування судом на принцип презумпції винуватості відповідача суперечить нормам матеріального права та Конституції України. Також заявник покликався на те, що ані висновок будівельно-технічної експертизи, ані акт про залиття квартири не доводять його вини. Так, у висновку вказано, що причиною залиття є лише ймовірне протікання води з приміщень квартири, розташованої поверхом вище. Тобто причиною затоплення міг бути й неналежний стан водопроводу. Звертав увагу на те, що позивач в позові пояснювала про декілька випадків затоплення квартири. Хоча цих випадків доведено не було, однак й суд попередньої інстанції не встановив, коли саме відбулося затоплення, що спричинило шкоду. Щодо акту про залиття квартири від 21 травня 2019 року, то відповідач вважав вказану в ньому інформацію недостовірною та звертав увагу на те, що в ньому вносились зміни, які не були застережені підписами відповідальних осіб. На переконання заявника, акт складений упереджено, адже члени ОСББ не бажали встановлювати дійсну причину затоплення квартири через те, що несуть відповідальність за стан водопроводу. Зазначав, що суд не взяв до уваги показання свідків, які в своїй сукупності зводяться до того, що вказана в акті інформація є недостовірною, а також надані стороною відповідача докази, які доводять відсутність його вини.

З викладених спонукань просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат Дупак В.Г. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду попередньої інстанції без змін. Покликався на те, що встановити точну причину залиття не вдалося, оскільки не можливо було потрапити в квартиру, власником якої є відповідач. Стверджував, що спірний акт про залиття квартири було складено саме 21 травня 2019 року. Щодо інформації в цьому акті про події, які мали місце згодом, зазначав, що законодавством не встановлено обов`язку складення акту в день події. Тим паче, вказані в акті обставини не спростовані. Вважав показання свідка ОСОБА_3 , який як стверджує сторона відповідача був наймачем квартири відповідача на той час, голослівними. При цьому покликався на те, що факт проживання останнього в квартирі відповідача не підтверджений.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи відповідача, та викладені на них у відзиві заперечення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом і це сторонами визнається та не заперечується, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира НОМЕР_2 вказаного будинку, яка знаходиться над квартирою позивача.

Спірні відносини виникли через те, що, як стверджує позивач, її квартиру було затоплено з квартири, яка знаходиться поверхом вище, чим було завдано їй матеріальної та моральної шкоди.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 було надано висновок № 020320 від 27 лютого 2020 року судової будівельно-технічної експертизи, де йдеться про те, що ринкова вартість відновлюваного ремонту квартири позивача внаслідок залиття становить 16 884,00 гривень. При цьому висновком встановлено, що ймовірною причиною залиття квартири є протікання води зверху, тобто з квартири розташованої поверхом вище.

В матеріалах справи наявний й акт про залиття квартири від 21 травня 2019 року, затверджений головою ОСББ "Теліги 49" Артемяком О.О. , що складений членами комісії: Седлер М.Д. , Поліщук А.В. , Морєвою О.О. , де зазначено, що з актом ознайомлена потерпіла ОСОБА_2 , а винуватець був повідомлений про складення акту за тел. НОМЕР_1 . В акті йдеться про те, що мешканцями квартири НОМЕР_2 , було залито поверхом нижче помешкання квартири НОМЕР_3 , внаслідок чого були зіпсовані стіни у кухні, ванні, дитячій кімнаті та туалету.

Відповідно до ст. 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний забезпечити представникам виконавця комунальної послуги доступ до свого житла, іншого об`єкта нерухомого майна для встановлення або заміни санітарно-технічного та інженерного обладнання, проведення технічних чи профілактичних оглядів, зняття контрольних показань вузлів обліку - згідно з умовами договору про надання відповідної комунальної послуги, договору про управління багатоквартирним будинком.

У багатоквартирному будинку, управління яким здійснюється об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, передбачені цією статтею права та обов`язки представників виконавців комунальних послуг щодо доступу (у т.ч. несанкціонованого) до житла, іншого об`єкта нерухомого майна поширюються також на посадових осіб і працівників такого об`єднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у т.ч. інженерно-технічне обладнання, у належному стані і своєчасно усувати недоліки у його роботі. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником. Відповідальність за завдану шкоду настає за наявності таких підстав як наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вина останнього.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

Разом з цим, позивач посилалась на те, що внаслідок затоплення квартири їй було завдано й моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу матеріальної шкоди в повному обсязі та частково моральної шкоди.

Встановлено, що квартира позивача пошкоджена протіканням води зверху, а відповідач після її залиття ухилився від встановлення її причин і усунення наслідків, а в добровільному порядку вирішити питання відшкодування шкоди відмовився.

Посилання заявника на недопустимість та недостовірність акту про залиття квартири від 21 травня 2019 року апеляційним судом відхиляється.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, в акті повинно бути відображено: дата його складання; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність і у такому випадку в акті має бути зазначено, що такі особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин. Обов`язкового складення актів безпосередньо у момент залиття Правила не вимагають.

На переконання колегії суддів, зазначення у акті інформації про те, що 30 червня 2019 року відповідачу надсилався цей документ, а 04 липня 2019 року останній оглянув квартиру позивача та відмовився від підписання акту, по своїй суті, є лише відмітками з приводу відповідних дій відповідача.

Щодо поданих відповідачем доказів, то жоден з них не спростовує зазначених у акті відомостей про події залиття та вину заявника в цілому.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, вони були предметом дослідження попереднім судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 січня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків