Провадження № 22-ц/802/1302/21 Категорія: 76 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Осіпука В.В.,

секретар судового засідання Вакіна Д.О.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

25 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 02 вересня 2019 року між нею ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено трудовий договір. За вимогою відповідачки його укладено на умовах сумісництва, будь-яких записів у її трудову книжку зроблено не було.

Згідно умов трудового договору вона працювала на посаді продавця-консультанта в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у ТРЦ «Порт-Сіті» на 0,5 ставки посадового окладу, по 4 години на день з тривалістю робочого часу 20 год. на тиждень.

Разом із тим, фактично її робочий день тривав 12 год. (з 10:00 до 22:00) по системі «два дні через два».

28 листопада 2019 року на робочу місці погіршилося її самопочуття і після звернення до лікаря вона дізналася про вагітність, про що відразу повідомила відповідачку. У подальшому аж до народження дитини вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності.

У травні 2020 року вона надіслала відповідачці листа з проханням нарахувати і виплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності та допомогу по вагітності і пологах, приєднавши оригінали листків непрацездатності, однак відповідачка своїм листом від 27 травня 2020 року відмовила, пославшись на відсутність довідки з основного місця роботи.

Відповідачці було відомо, що її єдиним і основним місцем роботи була посада продавця-консультанта у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у ТРЦ «Порт-Сіті» і з вересня 2019 року не було жодного іншого місця роботи.

Ураховуючи наведене, просила встановити факт трудових відносин, а саме, що ОСОБА_1 з 02.09.2019 працювала на основному місці роботи у ФОП ОСОБА_3 ; зобов`язати ФОП ОСОБА_3 внести у трудову книжку ОСОБА_1 запис про прийняття на основне місце роботи з 02.09.2019; зобов`язати ФОП ОСОБА_3 прийняти листки непрацездатності, здійснити нарахування і виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності та допомоги по вагітності та пологах; стягнути судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивачки ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачка не подавала.

У судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Будучи належним чином повідомленою про день та годину розгляду справи, відповідачка у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Із позовної заяви вбачається, що позивач ставить вимогу встановити факт трудових відносин між нею та ФОП ОСОБА_3 , а саме, що вона працювала у відповідачки з 02.09.2019 на основному місці роботи. Інші позовні вимоги це як наслідок встановлення факту.

Однак, позивачкою обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Наявність трудових відносин між сторонами підтверджено копією трудового договору від 02.09.2019 та наказом про прийняття на роботу від 27.08.2019 (а.с.11-12, 177), які підписані сторонами.

Позивачка прийнята на роботу за сумісництвом, як і просила у своїй заяві від 23.08.2019 (а.с.176).

Ні наказу про прийняття на роботу, ні трудового договору в цілому, або ж в частині певних його пунктів позивачка у визначений законом спосіб не оскаржувала.

Посилання в апеляційній скарзі на позицію Міністерства соціальної політики України щодо заборони прийняття на роботу за сумісництвом при відсутності основного місця роботи, висловлену у листі від 13.10.2004 №36-298 відхиляється апеляційним судом, оскільки листи Мінсоцполітики не є нормативно-правовими актами, за своєю природою мають інформаційний, рекомендаційний та необов`язковий характер.

Крім того, цей лист не впливає на предмет спору у даній справі.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді