Єдиний унікальний номер судової справи 489/4899/20
Номер провадження 22-ц/812/979/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 травня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 18 березня 2021 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в листопаді 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору ОСОБА_1 , про визнання заповіту, складеного 16 червня 2014 року її дідом ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_3 недійсним.

19 березня 2020 року до спільного розгляду з первісним позовом, судом був прийнятий позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання заповіту, складеного ОСОБА_5 16 червня 2014 року, недійсним.

19 березня 2020 року сторони у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали мирову угоду, яка затверджена ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 березня 2020 року, відповідно до якої, сторони мирової угоди домовились, що з моменту визнання та затвердження вказаної мирової угоди судом із закриттям провадження у справі та виконання ОСОБА_1 умов, з дотриманням викладених в пункті 3 даної мирової угоди, а саме сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 6 000 доларів США, однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , переходить у власність ОСОБА_1 .

Вищевказана ухвала набрала законної сили 07 серпня 2020 року.

На виконання вказаної мирової угоди, 19 березня 2020 року позивач передав ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частку у розмірі 6 000 доларів США, що підтверджується розпискою.

Тобто умови мирової угоди виконано в повному обсязі.

Між тим, 14 вересня 2020 року позивачу відмовлено у реєстрації права власності на спірну квартиру з тих підстав, що подані для проведення державної реєстрації документи, зокрема ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 березня 2020 року про затвердження мирової угоди, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто, виникнення у позивача права власності на квартиру обумовлено вчиненням певних дій, які не можуть бути встановлені державним реєстратором при реєстрації права власності.

Посилаючись на викладені обставини та на положення ст.392 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що в проваджені Ленінського районного суду міста Миколаєва перебувала цивільна справа №489/7372/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсними, та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 березня 2020 року затверджено мирову угоду, укладену 19 березня 2020 року між позивачем ОСОБА_6 , відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 , на наступних умовах:

Відповідач ОСОБА_3 відмовляється від свого права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , спадкування якої здійснюється відповідно до заповіту, складеного 16 червня 2014 року за життя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковим Артемом Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі за №338, за умови визнання за позивачем ОСОБА_6 та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 права спільної часткової власності на вказану квартиру в рівних частках по 1/2 за кожним.

В свою чергу, позивач ОСОБА_6 відмовляється від свого права спільної часткової власності на 1/2 частку однокімнатну квартири АДРЕСА_1 , на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 за умови отримання від нього грошової компенсації такої частки у розмірі 6 000 доларів США.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 в рахунок відшкодування позивачу ОСОБА_6 вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , сплачує 19 березня 2020 року ОСОБА_6 грошову компенсації у розмірі 6 000 доларів США.

Сторони цієї мирової угоди, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились, що з моменту визнання та затвердження цієї мирової угоди судом із закриттям провадження у справі та виконання ОСОБА_1 умов, з дотриманням викладених в пункті 3 даної мирової угоди, однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , переходить у власність ОСОБА_1 .

Сторони цієї мирової угоди засвідчують, що після виконання мирової угоди вони не матимуть між собою будьяких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом даної мирової угоди та заповіту складеного 16 червня 2014 року за життя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковим Артемом Михайловичем і зареєстрованого в реєстрі за №338.

Відповідно до розписки від 19 березня 2020 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 000 доларів США за 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , згідно затвердженої мирової угоди по цивільній справі № 489/7372/15-ц. Претензій на право власності на квартиру не має (а.с.9).

14 вересня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7 Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на вищевказану квартиру, оскільки документи, які подані для проведення державної реєстрації прав, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с.8).

При зверненні до суду із вимогами про визнання права власності на квартиру, позивач посилався на положення ст.392 ЦК України, оскільки вважав, що порушені його права відносно нерухомого майна, при умові, виконання ним вимог ухвали про затвердження мирової угоди.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Підтримуючи апеляційну скаргу, позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції також просить визнати за ним право власності на нерухомого майна на підставі ст.392 ЦК України, з посиланням на виконання умов ухвали про затвердження мирової угоди, як сторона такої угоди, яка повністю виконала взяті на себе зобов`язання щодо оплати вартості нерухомого майна.

Як зазначалось вище, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК).

Відповідно до ч.4 ст.334 цього Кодексу права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статей 4,5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій регламентується, зокрема, визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За правилами вказаної норми права може бути захищено право особи, яка є власником майна, тобто набуло його у встановленому законом порядку, а відповідач - це будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (провадження №14-270цс19).

Зважаючи на те, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.

Оскільки право власності позивача на обумовлене нерухоме майно не зареєстровано в установленому порядку, то обраний ним спосіб захисту, шляхом визнання права власності на це майно із застосуванням положень ст.392 ЦК України, не можна вважати правильними (так як стаття 392 ЦК України лише підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах), що вірно констатував і суд першої інстанції.

Будь-яких інших підстав позову, окрім ст.392 ЦК України, позивачем у позовній заяві не зазначено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 19 травня 2021 року