26.10.2021 Справа № 363/3405/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гриб Л.І.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним та відповідачкою ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині за кожним із них на вказану квартиру.

Свої вимоги мотивував тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном.

В суді позивач та його представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Позивач пояснив, що вони з відповідачкою з 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі за час якого за спільні кошти та в інтересах сім`ї для спільного проживання придбали спірну квартиру, право власності на яку оформлене на ім`я відповідачки. Після погіршення стосунків з відповідачкою в 2019 році він переїхав проживати до своїх батьків м. Ніжин Чернігівської області. Оскільки ОСОБА_3 його права спільної сумісної власності на вказану квартиру не визнає і оформити їх в нотаріальному порядку відмовляється, змушений звернутися до суду із цим позовом.

Відповідачка в суді пояснила, що більшу частину коштів для придбання квартири надав її батько. Вона не зможе спростувати фактичні обставини справи, хоча з позовом не погодилась.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що з 16 вересня 2008 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року шлюб розірвано. Оригінал вказаного рішення досліджено судом в судовому засіданні та повернуто позивачу за його клопотанням із залишенням в справі його належним чином завіреної копії.

За час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами на підставі договору купівлі-продажу укладеного 10 листопада 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Бандурою С.О. набуто квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з п. 3.2 вказаного договору на його укладання нотаріусом була отримана згода покупця ОСОБА_5 - ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №47320740 від 10 листопада 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 10 листопада 2015 року за ОСОБА_3 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №281049852 вбачається, що станом на 25 жовтня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою.

В ході розгляду справи сторони в порядку ст. 207 ЦПК України підписали та подали суду для затвердження укладену між ними мирову угоду, яку в подальшому не підтримали та просили про вирішення спору по суті.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц).

Посилання відповідачки на те, що більшу частину коштів для придбання спірної квартири надав її батько не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в шлюбі.

Відтак, по справі встановлено, що спірну квартиру придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вона вважається спільним сумісним майном подружжя.

Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності.

При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбана ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ її частину.

За таких обставин позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 03 листопада 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 15 травня 2003 року Ніжинським МРВ УМВС України в Чернігівській області, РНОКПП - НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 24 вересня 2008 року Носівським РВ УМВС України в Чернігівській області, РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя