П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/4476/17

Провадження № 22-ц/4815/472/21

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Остапчук Л.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення

суду першої інстанції: 14 год. 14 хв.

29 січня 2020 року в м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 11 лютого 2020 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 січня 2020 року в цивільній справі за позовом Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року в суд звернулась Державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" (далі ДУ "Рівненський ОЛЦ або лабораторний центр") з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником.

В обґрунтування вимог зазначав, що за результатами позапланової перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 10 квітня 2017 року по єдиному соціальному внеску за період з 10 грудня 2012 року по 20 квітня 2017 року, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Рівненській області (далі - ГУ ДФС) були виявлені порушення, вчинені ОСОБА_1 , а саме при перебуванні останньої на посаді головного бухгалтера установи, з її вини, порушувались строки сплати податків на доходи фізичних осіб. Внаслідок цього лабораторному центру було завдано матеріальну шкоду, а саме: за податковим зобов`язанням 42 207,29 гривень; штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення податкового законодавства за наслідками документальної перевірки 876,57 гривень; сума пені за несвоєчасне внесення до бюджету податку на доходи фізичних осіб за актом перевірки 37 689,58 гривень.

З наведених мотивів лабораторний центр просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 5 775,97 гривень, яка завдана нею під час виконання трудових обов`язків.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, адже, як йдеться в акті, складеному за результатами перевірки, у період вчинення порушення відповідальними посадовими особами суб`єкта господарювання, окрім неї була в.о. директора ОСОБА_2 . Так, згідно з контрактом останньої вона несла відповідальність за правдивість розрахунків. Крім того, за здійснення нарахувань по заробітній платі відповідає відповідний бухгалтер, який також відповідальний за завдання матеріальної шкоди, а саме ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що однозначно стверджувати той факт, що збитки були спричинені саме з вини ОСОБА_1 і що саме вона, як головний бухгалтер, в даному випадку повинна нести персональну відповідальність неможливо, оскільки вона згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на рівні з керівником несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку. Також в установі працюють, крім головного бухгалтера, й інші бухгалтери, зокрема бухгалтер по заробітній платі, які також несуть відповідальність за належне виконання своїх посадових обов`язків. Вина всіх цих осіб в акті перевірки не вказана, а, отже, прямої дійсної шкоди ОСОБА_1 встановити неможливо, як і не можливо встановити було й частку вини. При цьому суд врахував, що сам керівник та інші відповідальні працівники не понесли матеріальної відповідальності за спричинену установі шкоду, тобто питання стягнення матеріальної шкоди ставиться лише до відповідачки, однак достатніх доказів прямої вини ОСОБА_1 не надано.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що суд дійшов хибних висновків про те, що вину ОСОБА_1 неможливо встановити, адже актом ГУ ДФС "Про результати позапланової виїзної перевірки позивача" встановлено, що порушення сталися саме з її вини. Позивач покликався на те, що відповідно до посадової інструкції ОСОБА_1 та Типового положенням про бухгалтерську службу бюджетної установи, саме ОСОБА_1 підписує звітність та документи, які є підставою для перерахування податків і зборів (обов`язкових платежів), здійснює контроль за складенням звітності. Правом підписувати звітність та документи, які є підставою для перерахування податків і зборів, була наділена тільки відповідач. Тобто між її діями та настанням шкоди є прямий причинний зв`язок, оскільки відповідальною посадовою особою на момент здійснення порушення була головний бухгалтер ОСОБА_1 і саме її дії з незабезпечення контролю, нездійснення належної підготовки періодичної звітності та інших первинних бухгалтерських документів, які передбачають підпис головного бухгалтера, та підпис платіжок із зазначенням неправильних реквізитів територіальних органів ДПІ, призвели до несвоєчасного перерахування до бюджету податковим агентом узгоджених сум належного до сплати податку на доходи фізичних осіб. Вважав, що непритягнення третіх осіб до відповідальності не є спростовуючою обставиною. Крім того, відповідно до посадових інструкцій інших бухгалтерів, жоден з них не є відповідальним за підготовку платіжних доручень, набір та перевірку банківський реквізитів, своєчасність сплати податків та не наділений правом підпису платіжних доручень. Тому й в акті перевірки вина інших осіб не зазначена. На переконання заявника, вчинені ОСОБА_1 порушення не відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику. Також йшлося про порушення судом розумних строків розгляду справи, виготовлення рішення суду та таємниці нарадчої кімнати.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 було переведено на посаду головного бухгалтера ДУ "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" з 04 березня 2013 року з правом підпису фінансових документів (а.с. 22). Наказом від 18 січня 2016 року №18-к відповідача було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання обов`язків, покладених на неї трудовим договором, посадовою інструкцією і правилами внутрішнього трудового розпорядку, тобто за п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.23).

Внаслідок перевірки ДУ "Рівненський ОЛЦ" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 10 квітень 2017, по єдиному соціальному внеску за період з 10 грудня 2012 року по 20 квітень 2017 року, були виявлені порушення.

Актом ГУ ДФС від 23 травня 2017 року №247/17-00-14-01/38503358 "Про результати позапланової виїзної перевірки ДУ "Рівненський ОЛЦ" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 10 квітня 2017 року", зокрема, встановлено недотримання вимог своєчасності перерахування або зарахування на рахунки органів доходів і зборів сум єдиного внеску, порушення строків сплати ЄСВ, а саме єдиний внесок, нарахований роботодавцем на суми заробітної плати за вересень 2013 року, в розмірі 1 329,91 гривень, сплачений 22.10.2013; нарахований за грудень 2013 року в розмірі 2367,94 гривень сплачений 21.01.2014; нарахований за січень 2014 року в розмірі 526,12 гривень сплачений 25.02.2014; нарахований за жовтень 2013 року в розмірі 327,11 гривень сплачений 21.01.2015.

У період вчинення порушення відповідальними особами суб`єкта господарювання були в.о. директора ОСОБА_2 в період з 26 березня 2013 року по 22 липня 2015 року та ОСОБА_1 в період з 04 березня 2013 року по 18 січня 2016 року (а.с. 42-42, зв.).

Мало місце й несвоєчасне перерахування до бюджету узгоджених сум належного до сплати військового збору - неподання позивачем платіжного доручення на сплату належного до сплати військового збору під час виплати доходу на користь платників податків за граничним терміном сплати збору до бюджету, передбаченим п. 168.1 ст.168 ПК України, а саме 28.11.2014 в сумі 15 гривень. Пеня за несвоєчасне внесення до бюджету військового збору не нараховувалась і до бюджету не вносилась.

Перевіркою встановлено утримання з виплачених доходів на користь платників податків, але неперерахування до бюджету податків на доходи фізичних осіб та несвоєчасне перерахування до бюджету та неподання/несвоєчасне подання податковим агентом платіжних доручень належного до сплати податку на доходи фізичних осіб в сумі 42 207,29 гривень.

У період вчинення цього порушення відповідальними посадовими особами суб`єкта господарювання були директор ОСОБА_2 з 26.03.2013 по 22.07.2015 та головний бухгалтер ОСОБА_1 з 04.03.2013 по 18.01.2016 (а.с. 30-36, зв.).

В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень за підписом відповідача, якими підтверджується здійснення відповідних операцій з порушеннями (а.с. 87-91).

Саме ж порушення полягало в тому, що в цих платіжних дорученнях, у графі призначення платежу, були допущені помилки вказано код ЄДРПОУ "3850358", тоді як необхідно "38503358".

Як наслідок, податок з доходів фізичних осіб в сумі 42 207,29 гривень фактично позивачем у визначені законодавством строки сплачений не був, а податкове зобов`язання - не виконане.

07 червня 2017 року ГУ ДФС винесено податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) №000951310, яким державній установі визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб: за податковим зобов`язанням - 42207,29 гривень; штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення податкового законодавства за наслідками документальної перевірки - 876,57 гривень; сума пені за несвоєчасне внесення до бюджету податку на доходи фізичних осіб за актом перевірки 37 689,58 гривень.

Визначену суму грошового зобов`язання позивачем сплачено у червні 2017 року (а.с. 94-96).

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.ч. 2-3 ст. 130 КЗпП України).

Обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог частини першої статті 1353 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

За правилами частини першої ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

На переконання колегії суддів, заявником не доведено факту заподіяння прямої дійсної шкоди та тієї обставини, що саме протиправна поведінка відповідача потягла за собою настання наслідків, за яких позивач був змушений сплатити 80 773,44 гривень, тобто в порядку виконання ППР.

Так, позивачем було сплачено визначену у ППР суму грошового зобов`язання, однак 42 207,29 гривень з них, як суму за податковим зобов`язанням, не можна вважати прямою дійсною шкодою, адже, як було з`ясовано, ці грошові кошти фактично були перераховані державною установою на належний рахунок державної казначейської служби, проте зазначення в платіжних дорученнях хибного коду ЄДРПОУ унеможливило віднесення платежів в рахунок виконання податкових зобов`язань.

Частиною 1 ст. 43 БК України визначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із ч. 5 ст. 45 БК України податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Аналіз норм Бюджетного кодексу України дає підстави для висновку, що усі податкові надходження, справляння яких передбачено законодавством України, є доходами бюджету; податки і збори (обов`язкові платежі) визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Крім цього, п. 22.4 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Тому позивач мав можливість звернутись до контролюючого органу з листом про повернення цих коштів, як помилково сплачених грошових зобов`язань або ж про зарахування грошей за правильним призначенням, тощо, та не допустити покладення на нього ППР грошового зобов`язання, шляхом вирішення відповідних питань в позасудовому порядку.

Погоджується колегія суддів також із тим, що відповідач була не єдиною відповідальною особою за завдану шкоду, адже самі платіжні доручення оформлювались не нею і право підпису цих документі було не лише в головного бухгалтера, а й директор.

Фактично неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб сталося внаслідок технічної помилки нижчестоящих за відповідачем посадових осіб, тому покликання на те, що цю шкоду було завдано виключно головним бухгалтером безпідставні.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст. 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Щодо порушень норм процесуального права, то згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України такі порушення можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Не підтверджено й обставин порушення таємності нарадчої кімнати. Згідно з протоколом судового засідання суд вийшов до нарадчої кімнати о 13 год. 01 хв. 29 січня 2020 року і вийшов того ж дня о 14 год. 12 хв. та оголосив резолютивну частину рішення. Тобто суд перебував на нараді лише годину, а не близько року, як це вважає позивач.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 січня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.С. Шимків