Номер провадження: 22-ц/813/4777/21
Номер справи місцевого суду: 2-1262/11
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_1 за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич-95" про стягнення заборгованості за договорами поруки

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2009 року, Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами поруки від 6 серпня 2008 року, які були укладені для забезпечення виконання зобов`язань товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич-95» (далі - ТОВ «Славутич-95») за кредитним договором від 6 серпня 2008 року № 7.6-39, у загальному розмірі 2 870 852,13 доларів США та 1 827 877 грн. 46 коп.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_1 за участю третьої особи: товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич-95" про стягнення заборгованості за договорами поруки - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованість за договором поруки № 7.6.-39/П-1 від 06.08.2009 року заборгованість у загальному розмірі 2 870 852,13 дол. США (два мільйони вісімсот сімдесят тисяч вісімсот п`ятдесят два долара США 13 центів) та 1 827 877,46 грн. (один мільйон вісімсот двадцять сім тисяч вісімсот сімдесят сім гривень 46 коп.), з якої:

- заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 2 600 000,00 доларів США;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховану в розмірі 270 852,13 дол. США;

- заборгованість по пені за порушення строків сплати кредиту в розмірі 1 651 326,30 грн.;

- заборгованість по пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 176 551,16 грн. (том ІІ: а.с. 204-209).

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" понесені судові витрати у розмірі 98, 54 дол. США та 122, 82 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» до неї - ОСОБА_1 в повному обсязі (том ІІІ: а.с. 118-124).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року залишено без змін (том ІV: а.с. 85-88).

Постановою Верховного суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том ІV: а.с.186-190).

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.08.2019 року визначено складу колегії суддів: головуючий суддя - Цюра Т.В., судді: Гірняк Л.А., Сегеда С.М. (том ІV: а.с.196).

В судове засідання, призначене на 30.09.2021 року, з`явилися: представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та представник ПАТ «ПУМБ» - Бойко О.І.

Найда Ю.П. та представник ТОВ "Славутич-95"до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 6 серпня 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «Славутич-95» було укладено кредитний договір № 7.6-39, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 2 600 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути його у строк до 6 серпня 2010 року (поетапно, починаючи з 6 травня 2010 року до 6 серпня 2010 року), та щомісячно сплачувати проценти із розрахунку 13,2% річних, а у разі невиконання чи неналежного виконання окремих зобов`язань зі збільшеннями на 2% річних.

У цей же день, у забезпечення виконання ТОВ «Славутич-95» зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 7.6-39/П-1, відповідно до якого відповідач поручилась перед позивачем за виконання ТОВ «Славутич-95» усіх його зобов`язань за кредитним договором.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, надавши ТОВ «Славутич-95» обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі.

Однак ТОВ «Славутич-95» не виконало своїх договірних зобов`язань з повернення основної суми заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з цим утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2009 року становила 2 870 852, 13 доларів США та 1 827 877 грн 46 коп., з яких:

-2 600 000 доларів США - заборгованість за основною сумою кредиту,

-270 852,13 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом,

-1 651 326 грн. 30 коп. - пеня за порушення строків сплати кредиту,

-176 551 грн. 16 коп. - пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом.

23 квітня 2009 року позивач направив на адресу ТОВ «Славутич-95» вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором та сплату заборгованості, яка залишилася невиконаною.

Пунктами 1.2 договору поруки від 6 серпня 2008 року передбачено, що поручитель відповідає перед позивачем за виконання зобов`язань ТОВ «Славутич-95» в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, відсотків, комісій, неустойки.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Славутич-95» вимоги позивача про дострокове повернення кредиту, на підставі п.3.1. договору поруки, позивач 14.08.2009 року направив рекомендованим листом відповідачу повідомлення вих. №ODE -23/148 від 0.08.2009 року з вимогою виконати зобов`язання, забезпечене порукою, у повному обсязі (а.с.47-48).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «ПУМБ», районний суд виходив з того, що допустивши прострочення кредиту, відповідач - ОСОБА_1 , як поручитель порушила не тільки свої договірні зобов`язання, а й вимоги законодавства України, на підставі чого суд вважав, що вимоги позивача про стягнення з неї всієї суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов`язань і відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Зі змісту наведених норм випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судовим розглядом справи встановлено, що умови Кредитного договору від 6 серпня 2008 року № 7.6-39 щодо своєчасної сплати кредиту ТОВ «Славутич-95» та відповідачем ОСОБА_1 не виконані.

З урахуванням встановлених у справі обставин та наведених норм права, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 2 600 000,00 доларів США та заборгованості по пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 176551,16 грн.

В цій частині доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Зокрема, у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що позивач ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду із пропуском шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Тобто, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Пунктами 1.2 договору поруки №7.6-39/П-1 від 06.08.2008 року передбачено, що поручитель відповідає перед позивачем за виконання зобов`язань ТОВ фірма «Славутич-95» в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, відсотків, комісій, неустойки.

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку із невиконанням ТОВ фірма «Славутич - 95» вимоги позивача про дострокове повернення кредиту, на підставі п. 3.1. договору поруки, позивач 14.08.2009 року направив рекомендованим листом ОСОБА_1 повідомлення вих.№ODE - 23/148 від 10.08.2009 року з вимогою виконати зобов`язання, забезпечене порукою, у повному обсязі (том І: а.с. 47-48).

Однак відповідачем ОСОБА_1 не була погашена заборгованість, тому позивач звернувся 08.09.2009 року до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з поручителів, тобто в межах строку передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, якою встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, доводи апелянта ОСОБА_1 про пропуск банком шестимісячного строку для звернення вимог до поручителя, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, не відповідає фактичним обставинам справи.

Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписувала договори поруки є неспроможними з огляду на те, що жодним чином не підтверджені, більш того, представник останньої в суді апеляційної інстанції відмовилась від розгляду поданого клопотання про призначення судом судової-почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 також посилається на те, що судом не були перевірені обставини щодо звернення позивачем стягнення на предмет іпотеки.

Так, як було встановлено судовим розглядом справи, 06.08.2008 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений також і договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Пунктом 6.7.1. вищевказаного іпотечного договору встановлено, що у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, позивач може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

У своїх поясненнях до заперечень від 11.12.2017 року на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданих до апеляційного суду (том ІV: а.с.73-74), представник позивача, зазначає, що у зв`язку із невиконанням ТОВ фірма «Славутич-95» зобов`язань за кредитним договором, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п.6.7.1. Іпотечного договору, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно , які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Представник банку зазначає, що з моменту відповідної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач - ПАТ «ПУМБ» став законним власником домоволодіння із надвірними спорудами та земельної ділянки, на якій воно знаходиться, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, відповідно до п.1 ст. 9.1. кредитного договору, всі платежі на користь банку за цим договором повинні виконуватись Позичальником в наступній черговості:

1.Прострочені проценти за користування Кредитом і комісії (якщо прострочення буде мати місце);

2.Строкові проценти за користування Кредитом і комісії;

3.Пеня за несплату в строк процентів та комісії (якщо несвоєчасна сплата буде мати місце);

4.Прострочена сума Кредиту (якщо прострочення буде мати місце);

5.Пеня за непогашення в строк Кредиту (якщо прострочення буде мати місце);

6.Строкова сума кредиту.

Також відповідно до п.1.2.2. ст.1 Іпотечного договору, погашення заборгованості за договором, з якого випливає Основне зобов`язання (основної суми, процентів, комісій тощо), проводиться у строки та в порядку, передбаченому договором, з якого випливає Основне зобов`язання, зокрема шляхом сплати відповідних грошових коштів на користь Іпотекодердателя в порядку, передбаченому договором, з якого випливає Основне зобов`язання).

Тобто, кошти в пергу чергу повинні направлятися на погашення заборгованості боржника за простроченими процентами.

Позивач реалізував свої право на задоволення вимог за зобов`язаннями, які виникли за кредитним договором №7.6-39 від 06.08.2008 року, задовольнивши їх шляхом погашення заборгованості за простроченими процентами, в підтвердження чого, представником банку було надано до апеляційного суду розрахунок фактичного погашення нарахованих відсотків (том ІV: а.с.76-77), що було підтверджено представником банку в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом слід відмовити.

Що стосується позовних вимог банку про стягнення заборгованості по пені за порушення строків сплати кредиту в розмірі 1 651 326,30 грн., то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Частинами 1,3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду, тому за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Тому суд, враховуючи положення ст. ст. 3, 11, ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає можливим зменшити розмір пені з 1 651 326,30 грн. до 825 663 грн., про що не заперечував представник банку в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

З огляду на вищезазначене, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення заборгованості за відсотками та заборгованості по пені за порушення строків сплати кредиту. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року - змінити в частині стягнення заборгованості за відсотками та заборгованості по пені за порушення строків сплати кредиту.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" () заборгованість по пені за порушення строків сплати кредиту в розмірі - 825 663 (вісімсот двадцять п`ять тисяч шістсот шістдесят три) гривні.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда