23.10.2021 227/1070/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2021 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Любчик В.М.,

за участю

секретаря судового засідання Сафронової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Білозерської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

15.03.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до виконавчого комітету Білозерської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Білозерської міської ради народних депутатів №178 від 27.12.1995 року позивачам був виданий дозвіл на проведення внутрішньоміського обміну житлової площі, яка складається з однієї кімнати, житловою площею 15,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на житлову площу, яка складається з трьох кімнат, житловою площею 46,8 кв. м., яка належала ОСОБА_3 . Після видачі дозволу на обмін позивачі переїхали у квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 18.06.1996 року позивачі офіційно зареєстрували своє місце мешкання у вищевказаній квартирі. Вважають, що з грудня 1995 року добросовісно, безперервно володіють та користуються зазначеним нерухомим майном, оскільки були відкриті особові рахунки з надання послуг електропостачання, водопостачання, вивезення побутових відходів, за які постійно та добросовісно сплачують. Протягом багатьох років спірна квартира, окрім позивачів, ніким не використовувалась. Претензій від третіх осіб щодо правомірності володіння та користування вказаним майном не надходило. 26.01.2021 року позивачі звернулись до органу приватизації виконавчого комітету Білозерської міської ради із заявою щодо переоформлення квартири у спільну часткову власність, але було відмовлено у зв`язку з відсутністю ордеру на житлове приміщення, крім того у рішенні виконавчого комітету Білозерської міської ради народних депутатів №178 від 27.12.1995 року не було зазначено адресу квартири з якою був проведений обмін та запропоновано звернутись до суду за захистом своїх прав. Таким чином, з аналізу чинного законодавства, підтвердженням фактів давності, відкритості та добросовісності володіння житловою квартирою більше ніж 25 років, позивачі вважають, що визнання права власності в порядку набувальної давності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. Тому просили визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності за набувальною давністю по 1/2 частини житлової квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до розпорядження Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22.09.2021 року № 328, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ (підстава: відрахування судді ОСОБА_4 зі штату у зв`язку із звільненням ), відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №227/1070/21, за підсумками якого головуючим суддею по справі призначено Любчик В.М.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, але від їх представника адвоката Анікєєвої Н.О., надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивачів. Просила у повному обсязі задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача також в судове засідання не з`явився. 21.10.2021 року на адресу суду надійшла заява від голови Білозерської міської ради у якій просив розглянути справу без участі представника відповідача за наявними матеріалами у справі, заперечень не мають та просив ухвалити рішення на розсуд суду.

Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши фактичні обставини справи викладені у позовній заяві, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18.07.1996 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого до позовної заяви було додано копії паспортів позивачів (а.с. 5-8).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білозерської міської ради народних депутатів №178 від 27.12.1995 року, було дозволено зробити внутрішньоміський обмін житлової площі, що складається з однієї кімнати, житловою площею 15,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на житлову площу, що складається з трьох кімнат, житловою площею 46,8 кв. м., яка належить ОСОБА_3 (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 зверталась до виконавчого комітету Білозерської міської ради із заявою щодо переоформлення квартири у спільну часткову власність, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Але останній було відмовлено в передачі квартири у спільну часткову власність у зв`язку з відсутністю повного пакету документів, а саме відсутній ордер на жиле приміщення, або рішення виконавчого комітету про надання житлової площі, відповідно до ст. 18 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», про що в матеріалах справи мається відповідний лист виконавчого комітету Білозерської міської ради №02/05-192 від 01.02.2021 року (а.с. 10).

Позивачами до позовної заяви було додано копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 від 24.11.2020 року, в якому не зазначено замовника технічної інвентаризації та розмір частки власності (а.с. 11-12).

У позовній заяві позивачі зазначили, що за адресою: АДРЕСА_2 на ОСОБА_1 відкрито особові рахунки з надання послуг електропостачання, водопостачання, вивезення твердих побутових відходів, за які добросовісно та постійно сплачують комунальні послуги та здійснюють поточні ремонти у квартирі.

На підтвердження вищевказаного до позовної заяви було надано договір №201/5 про надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 15.01.2013 року між філією ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» «Управління комунальних котелень» та ОСОБА_1 (а.с. 13).

Також до матеріалів справи було додано квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 14, 15), а саме:

- квартплата в ОСМД «Маяк» в розмірі 106,50 грн. від 11.02.2015 року, в розмірі 106,50 грн. від 12.08.2016 року, в розмірі 106,50 грн. від 16.01.2017 року;

- за споживання електричної енергії в розмірі 151,47 грн. від 10.12.2012 року, в розмірі 96,75 грн. від 10.08.2013 року, в розмірі 114,99 грн. від 10.04.2014 року, в розмірі 172,63 грн. за вересень 2015 року;

- за вивезення відходів в розмірі 45,00 грн., в розмірі 38 грн. від 09.12.2014 року;

- за водопостачання в розмірі 55,76 грн. від 14.11.2015 року, в розмірі 27,88 грн. від 24.10.2014 року.

Відповідно до Акту голови ОСМД «Маяк» від 22.02.2021 року, який складений у складі із сусідами квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , з 27.12.1995 року зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ч. 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном частина 1 статті 317 ЦК України.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Також, пунктом 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Абзацами 3, 4 пункту 11 визначеної постанови вказано, що ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, при цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року.

Таким чином застосування до правовідносин, що виникли до 01 січня 2001 року визначених положень цивільного законодавства є доцільним, за тим лише обмеженням, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року.

Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Білозерської міської ради народних депутатів №178 від 27.12.1995 року, було дозволено зробити внутрішньоміський обмін житлової площі, що складається з однієї кімнати, житловою площею 15,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на житлову площу, що складається з трьох кімнат, житловою площею 46,8 кв. м., яка належить ОСОБА_3 . Але у вказаному рішенні виконавчого комітету Білозерської міської ради народних депутатів не зазначено адреси житлової площі, яка складалась з трьох кімнат площею 46,8 кв. м. та належала ОСОБА_3 .

Тобто в судовому засіданні не можливо встановити факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обміняли свою житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 , саме на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з листа виконавчого комітету Білозерської міської ради №02/05-192 від 01.02.2021 року, ОСОБА_1 зверталась 26.01.2021 року із заявою про переоформлення квартири у спільну часткову власність, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , але останній було відмовлено у зв`язку з відсутністю ордеру на жиле приміщення або рішення виконавчого комітету про надання житлової площі.

З вказаного документу можливо зробити висновок, що позивачі фактично були обізнані, тобто їм було достеменно відомо про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , фактично є майном Білозерської міської ради та перебуває у державній власності, оскільки громадянка ОСОБА_1 зверталась до місцевої ради з питанням щодо переоформлення спірного майна у свою часткову власність.

Крім того Білозерська міська рада також була обізнана, що за адресою: АДРЕСА_2 , фактично зареєстровані та мешкають позивачі, оскільки документами по справі підтверджується факт їх реєстрації за вказаною адресою та сплата комунальних послуг (а.с. 14- 16), тобто останні фактично не набули права власності на спірне житлове приміщення, а лише набули право користування спірною квартирою, і це право ніким не заперечувалось.

Отже позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Таким чином, враховуючи той факт, що саме по собі користування позивачами даним спірним майном не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю, тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності, а саме положень ст. 344 ЦК України до спірних відносин, отже в задоволенні позову слід відмовити.

Зазначені висновки суду повністю кореспондуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 552/1354/18 від 28 квітня 2020 року.

На підставі викладеного та враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у заявлений ними спосіб.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Білозерської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю, - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01 листопада 2021 року.

Головуючий суддя В.М. Любчик

23.10.2021