Єдиний унікальний номер 227/1141/21
Номер провадження 22-ц/804/2540/21
Єдиний унікальний номер 227/1141/21 Головуючий у 1 інстанції Мацишин Л.С.
Номер провадження 22-ц/804/2540/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 227/1141/21 за позовом Добропільського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю, з апеляційною скаргою позивача Добропільського міського центру зайнятості на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2021 року, ухваленого у складі судді Мацишина Л.С., -

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2021 року позивач Добропільський міський центр зайнятості звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю. В обґрунтування позову послався на те, що 19 січня 2017 року до Добропільського міського центру зайнятості звернувся відповідач ОСОБА_1 , з метою пошуку роботи. Цього ж дня, у зв`язку з відсутністю підходящої роботи, за його особистою заявою, відповідачу був наданий статус безробітного, а з 26 січня 2017 року було призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Під час реєстрації відповідачем була надана трудова книжка, згідно з якою останнім місцем роботи є ТОВ «ДТЕК СЕРВІС», дата звільнення 11 січня 2017 року. Відповідача було ознайомлено під особистий підпис з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, визначеними Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Додатково у заяві про надання статусу безробітного відповідачем власноруч було зазначено, що у разі подання до центру зайнятості документів, що містять неправдиві відомості, він зобов`язується добровільно повернути зайво виплачені кошти. За особистою заявою ОСОБА_1 з 23 жовтня 2017 року йому було припинено реєстрацію як безробітного у зв`язку зі зміною місця перебування. У грудні 2020 року від ПФ України центром зайнятості було отримано дані згідно з якими встановлено, що з січня 2017 року відповідачем отримувався дохід від ТДВ «Шахта "Білозерська» за ознакою «Наймані працівники на загальних підставах» та зазначена дата звільнення 22 лютого 2019 року. Між тим під час реєстрації у центрі зайнятості про цей факт не було повідомлено фахівця. Вищезазначене порушення було зафіксоване у акті від 20 січня 2021 року № 17. Вважають, що на момент реєстрації у центрі зайнятості відповідач належав до категорії зайнятого населення згідно чинного законодавства та не мав права на статус безробітного.

На момент подання позовної заяви сума неправомірно отриманої допомоги по безробіттю складає 21742,68 грн. Просив стягнути з відповідача вказану суму а також судових витрат.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

З даним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки судом під час його прийняття було неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування зазначив, що розділом 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000р. визначена відповідальність трьох суб`єктів, а саме: Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (ст.34), роботодавця (ст.35), застрахованих осіб (ст.36). Тобто для кожної окремої категорії є своє нормативне закріплення щодо прав, обов`язків та відповідальності.

Стаття же 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000р. передбачає види відповідальності за порушення закону взагалі та є нормою, яка узагальнює всі види відповідальності за цим законом та ЗУ «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р.

Частина 4 статті 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» акцентує увагу на видах стягнень та законодавчих актах, відповідно до яких воно проводиться, а не на суб`єктах стягнень (страхувальник або застрахована особа), як зазначено у ч.3 даної статті.

Крім того, незаконно отримана допомога по безробіттю не належить до категорії штрафних санкцій або адміністративного штрафу, а відноситься до «іншого виду заборгованості до Фонду», тому посилання на ч.3 ст.38 вищезазначеного Закону, під час розгляду питання щодо незастосування позовної давності до застрахованих осіб, є недоцільним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На апеляційну скаргу представником відповідача адвокатом Карапетяном А.Р. подано відзив, в якому останній вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволені скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування зазначив, що п.п.5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Вважає, що суд першої інстанції керувався правовими висновками викладеними у Постановах Верховного Суду, зокрема по аналогічних справах № 727/4084/16-ц від 12 грудня 2018 року та № 466/9040/16-ц від 22 листопада 2018 року. В цих Постановах зазначається правовий висновок, що перебіг позовної давності для звернення до суду Центром зайнятості починається з моменту коли особі надається статус безробітного, адже саме з цього моменту Центр зайнятості має можливість провести перевірку достовірності відомостей, які були підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, зазначених в документах, поданих нею до Центру зайнятості.

Крім того в Постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року по справі № 302/66/17, якою також відмовлено в задоволені позову Центру зайнятості на підставі пропущення строку позовної давності, зазначається, що: «початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що початок перебігу позовної давності починається від дня надання особі статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю зокрема….».

Вважає твердження апелянта про те, що в ч.4 ст.38 Закону №1533 акцептується увага на видах стягнень а не на суб`єктах (страхувальник) є помилковим, адже згідно вищезазначеної практики Верховного Суду, було сформовано чіткий правовий висновок, що початок перебігу позовної давності починається від дня надання особі статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, тобто інститут позовної давності розповсюджується на відповідні правовідносини.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відео конференції, заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_2 надала клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції, яке було задоволено судом апеляційної інстанції, однак з технічних причин не змогла прийняти участь в судовому засіданні, що підтверджується відповідним актом який міститься в матеріалах справи. Представник був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся з заявами до Добропільського міського центру зайнятості про надання статусу безробітного та з метою вирішення питання про його працевлаштування. (а.с.8, 9)

На обороті заяви про надання статусу безробітного від 19 січня 2017 року (а.с.9) відповідач ОСОБА_1 власноручно написав, що у разі надання до Центру зайнятості документів, що містять неправдиві відомості також не повідомлених про отримання будь-якого доходу в період перебування на обліку в службі зайнятості, зобов`язується добровільно повернути зайво виплачене йому матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Дана обставина визнається відповідачем і відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Цього ж дня 19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Добропільського міського центру зайнятості про призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с.10).

19 січня 2017 року Добропільським міським центром зайнятості прийнято Наказ №НТ170119 по ОСОБА_1 про надання статусу безробітного, а 26 січня 2017 року згідно наказу №НТ170126 призначено допомогу по безробіттю та розпочато виплату, що підтверджується витягом із наказів від 22 січня 2021 року (а.с.11).

У зв`язку з поданням безробітним ОСОБА_1 заяви про припинення реєстрації на підставі наказу №НТ171023 від 13 жовтня 2017 року було припинено реєстрацію безробітних.

Відповідно до проведеного обміну між Добропільським центром зайнятості та за даними персоніфікованого обліку з ПФ України встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з ТДВ «Шахта» Білозерська» з 22 лютого 2019 року (а.с.25).

У зв`язку з отриманою інформацією, Добропільський міський центр зайнятості 30 грудня 2020 року звернувся до ТДВ «Шахта «Білозерська» з запитом для підтвердження інформації щодо перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТДВ «Шахта «Білозерська» у 2017-2019 роках (а.с.13).

Згідно відповіді від 14 січня 2021 року ТДВ «Шахта «Білозерська» повідомило, що ОСОБА_1 працював на підприємстві з 05 вересня 2014 року директором по сумісництву. З 22 вересня 2019 року звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору, та долучено копії наказів (а.с.14).

Відповідно до наказу (розпорядження) генерального директора ТДВ «Шахта «Білозерська» № 1176 від 05 вересня 2014 року «про прийняття на роботу» ОСОБА_1 прийнято на роботу з 05 вересня 2014 року в Палац спорту директором (а.с.15).

Наказом №23вк (розпорядження) «про припинення трудового договору (контракту)» 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 директора Палацу спорту звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору.

Актом №17 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року зроблено висновок, що за результатами розслідування страхових випадків встановлено, що ОСОБА_1 порушено вимоги ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а саме: застраховані особи, зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Дане порушення призвело до незаконної виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з 26 січня 2017 року по 22 жовтня 2017 року (а.с.17).

Як вбачається з перерахунку допомоги по безробіттю по ПК №00008 та довідки про суму виплаченої допомоги по безробіттю від 21 січня 2021 року, ОСОБА_1 за період з 26 січня 2017 року по 22 жовтня 2017 року перераховано 21 742,68 грн. (а.с.18, 19).

21 січня 2021 року центр зайнятості на підставі висновків Комісії з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року видав наказ №11 про повернення коштів особою (а.с.21).

На виконання вищевказаного наказу 21 січня 2021 року центр зайнятості звернувся до ОСОБА_1 з претензією про повернення суми у розмірі 21742,68 грн. (а.с.21-23), яку відповідач в добровільному порядку повертати відмовився, що підтверджується відповіддю на претензією (а.с.24).

Як встановлено в судовому засіданні, в ході розгляду справи в суді представник відповідача не підтверджував, але і не заперечував факту знаходження ОСОБА_1 у трудових відносинах на час звернення до центру занятості та призначення йому допомоги по безробіттю. Зазначив лише, що сторона відповідача підтримує рішення суду першої інстанції щодо задоволення заяви і застосування судом строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Добропільського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю є обґрунтованими. Між тим, задовольнив заяву представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

При цьому суд послався на норми цивільного законодавства України, практику Європейський суд з прав людини, та висновки суду касаційної інстанції по аналогічним справам.

Зокрема зазначив, що згідно сталої практики ЄСПЛ позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд прийшов до висновку, що початок перебігу позовної давності, за встановленими по справі обставинами, починається від дня надання ОСОБА_1 статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, зокрема, з 19 січня 2017 року, тоді як позивач звернувся до суду 19 березня 2021 року, тобто після спливу трьох років.

Також суд першої інстанції не прийняв доводів позивача, про застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 38 Закону №1533-ІІІ, згідно з якою строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується, оскільки стосується відповідальності роботодавця, а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги та доводів відзиву, спірним питанням в даному випадку є законність чи незаконність застосування строку позовної давності до правовідносин що виникли з урахуванням вимог ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Вирішуючи дане питання колегія суддів виходить з наступного.

Частина четверта статті 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 11533-ІІІ встановлює, що строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується.

Відповідно до частини третьої статті 38 Закону № 1533-ІІІ своєчасно не сплачені фінансові санкції та адміністративні штрафи стягуються із страхувальника в дохід Фонду в порядку, встановленому законом.

Пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ч.4 ст.38 повинна розглядатись в контексті даної статті, яка регулює відповідальність саме роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні, у зв`язку з чим застосування вказаної норми і відмови у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності з цих підстав є помилковим.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по аналогічній справі № 727/4084/16-ц (провадження № 61-22214св18) скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про стягнення коштів з особи, яка безпідставно отримувала виплати по безробіттю, та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову міського центру занятості в зв`язку з пропуском позивачем строку встановленого ст.257 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року №136 затверджено Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи вимоги закону та встановлені судом обставини справи, саме позивач мав здійснити перевірку достовірності даних, які є підставою для надання відповідачу статусу безробітного та виплати йому забезпечення, що зазначені в документах, поданих до центру зайнятості, під час реєстрації та протягом періоду перебування на обліку як безробітного, тобто в період з 19 січня по 23 жовтня 2017 року і своєчасно звернутись до суду за захистом своїх прав.

Встановивши, що позивач звернувся до суду в березні 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку передбаченого ст.257 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову через пропуск позивачем строку позовної давності. Такий висновок суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Добропільського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв