Справа № 448/1943/19 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2502/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника позивача адвоката Костюка М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Білоус Ю.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Мостиської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов`язання до вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, покликаючись на те, що Рішенням 3 сесії 6 демократичного скликання Мостиської міської ради № 33 від 17.01.2011 року «Про надання дозволу на погодження місця розташування малої архітектурної форми в АДРЕСА_1 , приватному підприємцю ОСОБА_1 » Мостиська міська рада (надалі відповідач 2) надала дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_1 (надалі відповідачка 1) на погодження місця розташування малої архітектурної форми в АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням зобов`язано приватного підприємця ОСОБА_1 виготовити паспорт прив`язки малої архітектурної форми в АДРЕСА_1 та подати його у Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Мостиської РДА, а також в термін до 01.03.2011 року виготовлений та погоджений паспорт прив`язки подати на розгляд та затвердження сесії Мостиської міської ради.

Зазначає, що відповідачка ОСОБА_1 у встановлений термін не виготовила паспорт прив`язки малої архітектурної форми та не подала його на затвердження сесії міської ради, однак всупереч встановленому порядку, здійснила встановлення малої архітектурної форми в АДРЕСА_1 та займалася за її допомогою активною господарською діяльністю.

Наголошує, що рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року «Про продовження терміну дії договору оренди про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування та експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , приватному підприємцю ОСОБА_1 » було продовжено приватному підприємцю ОСОБА_1 , термін дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування та експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 24 кв.м. в АДРЕСА_2 терміном на 20 років, а 12.08.2019 року між відповідачами по справі укладено договір № 5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту.

Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 137 від 25.09.2019 року «Про надання дозволу на виготовлення паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , ФОП ОСОБА_1 » виконавчий комітет Мостиської міської ради вирішив надати дозвіл ФОП ОСОБА_1 на виготовлення паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 ; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 звернутися у Відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури Мостиської РДА для виготовлення паспорту прив`язки тимчасової споруди та подати на розгляд та затвердження виконкому Мостиської міської ради виготовлений паспорт прив`язки тимчасової споруди із заявою про виконання його вимог.

Зазначає, що Мостиська міська рада Львівської області всупереч власноруч розробленому Порядку уклала з ФОП ОСОБА_1 договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту, незважаючи на те, що паспорт прив`язки ФОП ОСОБА_1 не був оформленим на момент укладення цього договору.

Також стверджує, що оскільки договір від 12.08.2019 року № 5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту був укладений на підставі Рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року, яке є незаконним, даний договір є недійсним.

Стверджує, що в даному випадку відповідачами порушено вимоги та правила пожежної безпеки, що створюють пряму небезпеку для життя та здоров`я людей, а також осіб, які при виникненні пожежі будуть здійснювати гасіння пожежі. Адже згідно п. 3.22 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, до житлових і громадських будинків слід передбачити проїзди 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин. З огляду на те, що проїзд після встановлення вищезгаданої тимчасової споруди становить 1 м. очевидно, що відповідачем не дотримано встановлених правил та норм, що є прямою загрозою для життя та здоров`я людей, оскільки у випадку виникнення пожежі, доступ пожежної машини до місця загорання буде неможливим, що може спричинити негативні та незворотні наслідки, зокрема, щодо безпеки життя та здоров`я людей, що є найвищою цінністю, щодо відшкодування шкоди тощо. Адже відповідачкою ОСОБА_1 не забезпечено можливості такого проїзду (від краю проїзду до стін будинку 8-10 метрів, шириною проїзду не менше 3,5 метри) пожежних машин до житлових будинків і доступ пожежників з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру чи приміщення в порушення п. 1.3 глави 1 розділу III Правил пожежної безпеки в Україні.

З огляду на наведене, просив суд: визнати протиправним та скасувати Рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року «Про продовження терміну дії договору оренди про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування та експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , приватному підприємцю ОСОБА_1 »; визнати недійсним договір від 12.08.2019 року № 5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 усунути перешкоду у користуванні проїздом шляхом демонтажу тимчасової споруди у АДРЕСА_2 .

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 , задоволено. Вирішено рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року «Про продовження терміну дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування і експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , приватному підприємцю ОСОБА_1 » - визнати протиправним та скасувати. Договір № 5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту від 12.08.2019 року, укладений між Мостиською міською радою Львівської області та ОСОБА_1 визнати недійсним. Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоду у користуванні проїздом шляхом демонтажу тимчасової споруди по АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 10 грудня 2019 року про забезпечення позову, а саме: заборона відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Мостиської районної державної адміністрації, виконавчому комітету Мостиської міської ради та будь яким іншим фізичним і юридичним особам до вирішення справи по суті здійснювати будь-які дії, спрямовані на оформлення, розгляд та затвердження паспорту прив`язки тимчасової споруди Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального права. Так, на думку апелянта, Мостиський районний суд залишив поза увагою твердження відповідачки про те, що оскаржуваним рішенням жодним чином не порушено права чи інтереси позивача, гарантованістаттею 55 Конституції України й конкретизовані в законах України. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Як вбачалось з матеріалів справи та поданих доказів, позивачем не доведено наявність законного інтересу, порушеного оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради, оскільки відповідно до частини десятої статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Отже, умовою звернення до суду зпозовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень, чого не було зроблено позивачем.

Звертає увагу на те, що з приводу демонтажу спірної тимчасової споруди припис відповідним органом не приймався, і дане питання на розгляд виконавчого комітету Мостиської міської ради, як це передбачають Правила благоустрою населених пунктів Мостиської міської ради Львівської області, затверджені рішенням Мостиської міської ради № 10 від 25 січня 2018 року, не виносилось.

В оскаржуваному рішенні Мостиський районний суд дії ФОП ОСОБА_1 кваліфікує як самовільне встановлення тимчасової споруди, так як таке встановлення відбулося з порушенням відведеної процедури отримання дозвільних документів, а саме: встановлення відбулося до отримання документації, зокрема, паспорта прив`язки, тому дана тимчасова споруда підлягає демонтажу. Суд вважає доведеним факт встановлення відповідачкою ОСОБА_1 тимчасової споруди у АДРЕСА_2 без відповідних дозвільних документів та здійснення підприємницької діяльності незважаючи на те, що встановлення такого факту є незаконним. Відтак, на думку апелянта, суд тільки на підставі вищевказаних обставин робить висновок: «Викладене вище свідчить, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року «Про продовження терміну дії договору оренди про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування та експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , приватному підприємцю ОСОБА_1 » прийняте з порушенням норм законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а отже, підлягає демонтажу». Однак, залишається незрозумілимякі підстави скасування оскаржуваного рішення. Адже, даним рішенням лише було продовжено приватному підприємцю ОСОБА_1 термін дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування і експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності площею 24 кв.м. в АДРЕСА_2 . Пунктом 2 даного рішення було зобов`язано ПП ОСОБА_1 укласти договір особистого строкового сервітуту відповідно до «Порядку про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Мостиської міської ради». Тобто, дане рішення було прийнято в межах повноважень органу місцевого самоврядуваннязгідно норм чинного законодавства та жодним чином не порушує прав інших осіб. Наголошує, що тільки після прийняття даного рішення, згідно «Порядку про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Мостиської міської ради» ФОП ОСОБА_1 мала б погодити паспорт прив`язки і укласти договір. Можливо порушення мало місце, але після прийняття оскаржуваного рішення, а не до нього, що свідчить про відсутність підстав визнання його протиправним та скасування його. Суд не розмежовує два віддільних одне від одного поняття - це, по-перше, розміщення тимчасової споруди та процедуру, що з цим пов`язана; по-друге, укладення договору особистого земельного сервітуту та, відповідно, процедуру, що пов`язана з укладенням такого договору.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 порушила можливо процедуру встановлення тимчасової споруди, але ще раз наголошує, що порушення даної процедури не є дотичним до оскаржуваного рішення і свідчить про безпідставне його скасування. Тільки після прийняття даного рішення повинна слідувати процедура погодження та встановлення тимчасової споруди.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року повністю, та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

07 вересня 2021 року від представника позивача, адвоката Семенюк С.Я. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого останній покликається на те, що відповідачами у справі було грубо порушено процедуру отримання дозвільних документів (не отримано паспорта прив`язки тимчасової споруди без якого її встановлення є незаконним, що не заперечується самим відповідачем у справі) на встановлення тимчасової споруди, порушено будівельні норми щодо мінімальної протипожежної відстані (що підтверджується висновком експерта та встановлено судовим рішенням). А отже, рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року є законним та обґрунтованим, не має бути скасованим судом апеляційної інстанції, просить таке залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

З матеріалів справи убачається, що предметом позову у даній справі є:

-визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області № 128 від 05.08.2019 року «Про продовження терміну дії договору оренди про встановлення особистого строкового сервітуту частки території для розташування, обслуговування та експлуатації тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , приватному підприємцю ОСОБА_1 »;

-визнання недійсним договору від 12.08.2019 року № 5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту;

-зобов`язання ФОП ОСОБА_1 усунути перешкоду у користуванні проїздом шляхом демонтажу тимчасової споруди у АДРЕСА_2 .

Позов мотивований тим, що позивач є власником суміжної земельної ділянки, яка використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, зокрема для функціонування торгового комплексу, який розташований на цій земельній ділянці.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частинами другою, третьою статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За приписами пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ передбачених частиною другою цієї статті, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів стороною у яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у справах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - органи які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (частини перша та друга статті 100 ЗК України).

Дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках, зокрема, закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; невиконання земельного сервітуту протягом трьох років (стаття 102 ЗК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 495/2176/17 (провадження № 11-245апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у справі, в якій орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до статті 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин. У такому спорі учасники земельних відносин не підпорядковані один одному, а отже, суб`єкт владних повноважень - орган місцевого самоврядування - владних управлінських функцій не здійснював. Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-345а13, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від неї. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, закриваючи провадження у справі в частині вимог про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом переукладення договору особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми, оскільки в цій частині спір не підлягає розгляду адміністративним судом, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що предметом спору у цій справі є правомірність припинення договору особистого строкового сервітуту та, як наслідок демонтаж малої архітектурної форми (торговельного павільйону), стосується приватних інтересів фізичної особи-підприємця, має цивільно-правову природу. Зазначене виключає відносини сторін у цій справі як такі, що засновані на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої, а отже, ця справа не має визначених КАС України ознак адміністративного позову. При цьому слід зауважити, що цей позов, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, також не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, про що помилково у своєму рішенні вказав суд першої інстанції.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено і Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 911/813/21.

Отже, з позовом до суду звернулась фізична особи, яка не є підприємцем за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, що не суперечить приписам частини другої статті 4 ГПК України, вказаний спір стосується порушення прав позивача, які випливають із здійснення ним підприємницької діяльності, вчинених, на його думку іншим суб`єктом підприємницької діяльності відповідачем ОСОБА_5 , на підставі незаконних рішень органу місцевого самоврядування щодо встановлення земельного сервітуту, та визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту, тобто правочину у господарській діяльності, стороною у якому є фізична особа підприємець, відтак такий підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що участь у справі фізичної особи, як позивача, не змінює правової природи такого юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Провадження у даній справі відкрито за правилами цивільного судочинства безпідставно, і як наслідок безпідставно розглянуто спір по суті. У зв`язку із цим, оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі - закрити.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» (Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

За приписами частини четвертої статті 377 ЦПК України (якою Кодекс доповнено 07 лютого 2020 року) у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

У Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 8 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право на судовий захист у порядку господарського судочинства.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 4, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Мостиської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов`язання до вчинення певних дій закрити.

Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до частини четвертої статті 377 ЦПК України позивач має право звернутись із заявою про передачу справи до Господарського суду Львівської області, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич