_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/647/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом, вимоги якого в подальшому було уточнено, в якому просили: стягнути з Головного управління Державаної казначейської служби України в Одеській області на їх користь суму відшкодування матеріальної шкоди, завданої слідчими Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області внаслідок проведення обшуку, який відбувся 29.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 14 699,10 гривень, моральну шкоду у розмірі 36 237,84 гривень та суму судових витрат.

В обґрунтування свого позову посилаються на те, що з 2011 року по теперішній час вони разом з дитиною - ОСОБА_3 проживають в квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

24.07.2020 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким задовольнив клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області та надав дозвіл на проведення обшуку в зазначеній квартирі.

Зазначають, що 29.07.2020 року вони прийшли до себе додому у квартиру та побачили, що в квартирі знаходилася група з восьми невстановлених осіб, одягнутих у форму Національної поліції та на запитання, що вони роблять у квартирі, один із слідчих надав Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 року, згідно з якої вбачається, що зазначені особи є слідчими слідчої групи у кримінальному провадженні № 0004266 від 20.08.2015 року, які проводять обшук.

Позивачі виявили, що слідчі завдали значної майнової (матеріальної) шкоди їх власності, а саме: виламали двері в тамбур квартири, знищили двері в квартиру, зламали камери відео спостереження, розламали приліжкову тумбу позивачів.

Також вказують, що всі посадові особи на момент проведення обшуку у квартирі позивачів знаходилися без захисних масок, чим піддали позивачів та їх дитину високому ризику зараження гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2» в умовах масової епідемії, у зв`язку з чим позивачі були вимушені звертатися зі скаргою «про вчинення порушення правил карантину щодо людей, проведення службового розслідування та притягнення до відповідальності» та нести витрати на правову допомогу.

Позивачі зазначають, що в ході обшуку слідчими слідчої групи та процесуальними керівниками було вилучено наступне майно позивачів: мобільний телефон марки «Soni Ericsson» чорного кольору без сім карки та батареї; мобільний телефон марки «Soni Ericsson № 5501» сірого кольору без сім карки та батареї; мобільний телефон марки «FIY TS- 91» чорного кольору без сім карки та батареї; ксерокопію паспорта на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 ; диск накопичувач «SEAGATE SRDONF1»; диск накопичувач «SRDOOF1»; часи «Aphone»; міні флеш карту на 32 G «ADATA»; сім карту оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 ; флеш карту чорного кольору; системний блок чорного кольору «VINGA».

Також зазначають, що 13.08.2020 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким задовольнив клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області Дмитрієнко А. С. та наклав арешт на зазначене майно.

Позивачі стверджують, що не були повідомлені про дату судового засідання, у зв`язку з чим при розгляді питання про арешт майна не були присутні.

Вважають, що слідчими слідчої групи та процесуальними керівниками у кримінальному провадженні старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській області Дмитрієнко А. С. не було перевірено, кому належить право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим необгрунтовано був накладений арешт на майно позивачів та внаслідок цього позивачі були вимушені звертатися із клопотанням «про скасування арешту майна» та нести витрати на правову допомогу.

08.10.2020 року Київський районний суд м. Одеси задовольнив клопотання позивачів про скасування арешту майна, яким скасував арешт майна в рамках кримінального провадження № 0004266 від 20.08.2015 року, накладений Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13.08.2020 року.

Таким чином, позивачі стверджують, що матеріальна шкода, завдана внаслідок протиправних дій слідчих, яка полягає у витратах, які позивачі були змушені зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), яка підлягає відшкодуванню, становить 14 699 гривень.

Крім того, позивачі вказують, що внаслідок протиправних дій слідчих, у позивачів погіршився емоційний стан та стан здоров`я загалом, внаслідок чого ОСОБА_2 вимушена була звернутися до психолога та пройти курс реабілітації, внаслідок чого, загальна сума витрат на допомогу психолога становить 6 237, 84 гривень. Також позивачам завдав моральних страждань факт знищення майна, позивачі зазнали душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою щодо вилучення слідчими особистого майна.

Стверджують, що зазнали страждань внаслідок приниження їх честі та гідності шляхом розміщення слідчим управлінням відео за посиланням https:www.youtube.com/watch?v=suEVIWZ7Aig, на якому зазначена квартира позивачів, особисті кошти та майно позивачів, що не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого проводяться обшуки, у зв`язку з чим, позивачі вважають що розмір відшкодування моральної шкоди становить 36 237,84 гривень.

У зв`язку зі знищенням та пошкодженням майна позивачів, понесеними витратами, які вони вимушені були зробити для відновлення свої порушених прав через дії слідчих 29.07.2020 року вони звернулись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 30.10.2020 року відкрито провадження та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження.

В ході судового засідання, яке відбулось 03.02.2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з клопотанням, в якому просили: залучити до участі у справі співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Ухвалою суду від 03.02.2021 року дане клопотання було задоволено.

22.02.2021 року представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області - Олійник А. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

02.03.2021 року представник відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області - Безугла А.С. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зобов`язати позивачів солідарно нести судові витрати у даній справі.

23.03.2021 року позивачі надали до суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому просили стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму судових витрат, які позивачі понесли у зв`язку із розглядом справи в розмірі 9 600, 00 гривень.

23.03.2021 року позивачі надали до суду відповідь на відзив відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області.

08.04.2021 року представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області - Олійник А. надала до суду заперечення на клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому просила у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області у судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(ст. 5 ЦПК).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

В судовому засіданні встановлено, що 03.01.2008 року ОСОБА_4 , діюча від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 03.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Рюміною О.О., зареєстрованому в реєстрі за №1.

Відповідно до вимог статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В порушення вказаних вимог закону, ОСОБА_6 державну реєстрацію свого права не здійснила, право власності на спірну квартиру за собою не зареєструвала.

Згідно акту про фактичне проживання, складеного ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , засвідченим головою ГО «Канатчик-авто» Ляшенко А.В. вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , з 2011 року по теперішній час фактично проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом також встановлено, що відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004266 від 20.08.2015 року.

В ході досудового розслідування з метою відшукання та вилучення речей та документів, що будуть мати доказове значення по кримінальному провадженню, 29.07.2020 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвої Ю.О. (справа № 947/20726/20, провадження № 1-кс/947/11058/20) проведено обшук у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

13.08.2020 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси, Чаплицьким В.В. (справа № 947/20728/20, провадження № 1-кс/947/12161/20) задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 .

Слідчим слідчої групи та процесуальним керівникам у кримінальному провадженні № 0004266 від 20.08.2015 року, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 року, надано право проникнути до житла чи іншого володіння особи лише один раз, що і було здійснено 29.07.2020 року, про що було складено протокол обшуку.

На підставі ч. 4, 9 ст. 236 КПК України у разі відсутності осіб у житлі чи іншому володінні копія ухвали повинна бути залишена на видному місці у житлі чи іншому володінні особи. При цьому слідчий, прокурор зобов`язаний забезпечити схоронність майна, що знаходиться у житлі чи іншому володінні особи, та неможливість доступу до нього сторонніх осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 236 КПК України слідчий, прокурор під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі, якщо особа, присутня при обшуку, відмовляється їх відкрити або обшук здійснюється за відсутності осіб, зазначених у частині третій цієї статті. При цьому, керуючись п. 10 ст. 236 КГІК України обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксувався за допомогою відеозапису.

Досудове розслідування спрямоване на з`ясування обставин, що мали місце та встановлення реальної наявності або відсутності події, складу кримінального правопорушення та інших обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні визначених у ст. 91 КПК України.

Так, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом (ст. 93 КПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Стаття 98 КПК України визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Під час здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, слідчий, дізнавач в межах компетенції, визначених КПК України, та як службова особа органу Національної поліції забезпечують виконання завдань покладених на відповідний орган та діють від його імені.

Таким чином, у відповідності до вказаних положень співробітники поліції діяли в межах повноважень та на підставах, визначених чинним законодавством, а тому здійснений обшук 29.07.2020 за адресою АДРЕСА_1 , слідчим СУ ГУНП в Одеській області був проведений законно та з дотриманням вимог КПК України.

Також слід зазначити, що використання позивачами положень про арешт майна та його необгрунтованість не знайшло свого підтвердження.

Як було встановлено судом, обшук було проведено саме на підставі ухвали слідчого судді за відповідною адресою, в ході обшуку вилучені певні речі та документи.

Суд приходить до висновку, що ГУНП в Одеській області діяло у відповідності до Закону, всі дії та рішення службових осіб були проведені в межах їх повноважень, при наявності законних підстав та у спосіб визначений чинним законодавством. З вказаного виходить, що ГУНП в Одеській області не допустило жодних порушень та незаконних дій, що могли б завдати шкоду позивачам.

Зазначене говорить про те, що обшук у вказаному кримінальному провадженні проведено за наявності законних підстав.

Як було встановлено судом, 03.01.2008 року ОСОБА_4 , діюча від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 03.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Рюміною О.О., зареєстрованому в реєстрі за №1.

З 2011 проку та по теперішній час позивачі разом з дитиною проживають у квартирі за зазначеною адресою.

Слід звернути увагу, що з метою з`ясування об`єктів нерухомості щодо яких наявні відомості про зберігання речей та документів, що можуть бути використані, як докази у кримінальному провадженні використовують, зокрема, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно інформаційної довідки № 234294941 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що від 01.09.2020 року о 17:12 годині зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_9 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, зміни до реєстру внесені майже через півтора місяці! після проведення обшуку та на час його проведення ОСОБА_9 не була документально власником спірної квартири. Крім того, з позовом про відшкодування шкоди, спричиненої належному їй майну, не зверталась.

Разом з тим, відповідно до рапорту старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Андрія Дмитрієнко, в ході огляду відеозапису з проведеного обшуку від 29.07.2020 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено факт пошкодження вхідних дверей, у зв`язку з тим, що двері квартири були зачинені та ніхто не відчиняв.

Крім того, під час огляду відеозапису обшуку квартири відсутні будь-які відомості, щодо пошкодження приліжкової тумби співробітниками поліції.

Також слід звернути увагу, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Чаплицьким В.В. від 13.08.2020 року, тобто ще до подання позовної заяви.

Відповідно до доказів, наданих позивачами, а саме рахунку на оплату № 466 від 29.07.2020 року та квитанції № 50639985 від 29.07.2020 року ОСОБА_1 є платником "Двері металеві 960х2070 ліві" на суму 5 833, 35 гривень та "монтаж дверей металевих" на суму 1500,00 гривень, на загальну суму 8 800, 00 гривень.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що розмір матеріальної шкоди, спричиненої майну ОСОБА_9 , не визначався, а вона особисто як власник спірної квартири до суду не зверталась. Разом з тим, позивачами не доведено необхідність встановлення саме таких вхідних дверей та неможливість відремонтувати старі.

Також до суду не надано акт виконаних робіт на підтвердження того, що роботи взагалі були виконані, а також їх виконання здійснювалось саме за вказаною адресою та у відповідні дати за замовленням позивачів.

В свою чергу позиція позивачів передбачає стягнення коштів за нове майно, роботи/послуги, а не відшкодування матеріальної шкоди, завданої старому майну.

Крім того, доказів того, що саме позивачам на праві власності належать речі, зазначені у позові також не надано. Викладене стосується також і зазначеної в уточненому позові приліжкової тумби та камер відео спостереження.

Так, відповідно матеріалів справи, документів що підтверджували власність та суму матеріальної шкоди позивачами не надано.

Зазначенні витрати, понесені позивачами не є шкодою в розумінні п.4 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України, а отже стягненню не підлягають.

Відповідно до вказаних документів не вбачається підтвердження доведення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями чи рішеннями службових осіб поліції. При цьому, для відшкодування шкоди необхідно, щоб було встановлено незаконність дій органу державної влади та наявна шкода, однак, у даному випадку працівники поліції, на виконання ухвали суду слідчого судді здійснили обшук житла, з метою відшукання та вилучення речей та документів, що будуть мати доказове значення по кримінальному провадженню, діяли в порядку, спосіб визначеному Конституцією України та Законами України, а позивачами не надано належних, достовірних та допустимих доказів завдання матеріальної шкоди поліцейськими.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

Для притягнення до цивільно правової відповідальності зокрема нобхідною є наявність таких умов: 1) наявність моральної шкоди; 2) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; 3) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; 4) вина заподіювача шкоди.

Першою підставою є реальна наявність моральної шкоди, що передбачає наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань.

Позивачі вважають, що наявність моральної шкоди є обставиною, що не підлягає доказуванню у цивільному процесі, оскільки їх правова позиція розглядається як так звана презумція наявності моральної шкоди, що знаходить відображення в науковій літературі.

Слід зауважити, що закріплення такої презумції має визначатися лише законом. Однак, в діючому законодавстві України презумція наявності моральної шкоди не передбачена, а тому наявність моральної шкоди не може бути визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки.

Із врахуванням вказаних положень, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування може бути лише процесуальною вимогою про надання можливості довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

На підтвердження вимог в частині стягнення моральної шкоди позивачі зазначають, що ОСОБА_2 після проведеного обшуку вимушена була відвідувати психолога у зв`язку з підвищеним рівнем тривожності, однак, як вбачається з довідки психологоа ОСОБА_10 від 22.10.2020 року, ОСОБА_11 почала отримувати психологічну допомогу ще з 25 червня 2020 року, тобто більш ніж за місяць до проведення обшуку, у зв`язку з чим, на думку суду, неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями працівників поліції і психічним станом позивачки, визначити конкретний розмір можливої шкоди.

Так, надана позивачем ОСОБА_2 довідка, видана психологом ОСОБА_10 , на думку суду, не може розглядатися як доказ, оскільки не містить необхідних ознак документу.

Колегія суддів ККС у складі ВС у справі № 607/10931/14-к визначила, що при встановленні ознак офіційного документа слід керуватися такими критеріями: 1) документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; 2) зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків. Невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.

Інформація у зазначеній довідці не може підтверджувати чи засвідчувати події, явища, або факти викладені в ній, оскільки аби встановити наявність чи відсутність обставин викладених в ній (зниження концентрації, порушення сну, панічні атаки, тощо) необхідним є здійснення дослідження. Результати відповідного дослідження подаються до суду у вигляді висновку спеціаліста, що також підтверджується кваліфікацією психолога: надається диплом, довідка з місця роботи, звання чи нагороди. Більше того, вказана довідка не містить реєстраційного номеру, як одного з необхідних реквізитів документу.

Другою підставою є неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювана шкоди. Протиправність поведінки заподіювана моральної шкоди це поведінка, яка заборонена законом, а протиправна бездіяльність - не вчинення особою дій, які вона зобов`язана за законом вчинити.

Так, не врахувавши положення п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 позивачами не доведено відшкодування моральної (немайнової) шкоди з яких міркувань вони виходять, визначаючи розмір шкоди та зазначені в якості доказів обставини у дійсності не підтверджують.

Третя умова визначена як причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою. Слід звернути увагу на те, шо після доведення наявності факту моральної шкоди, якщо така і мала місце, необхідно з`ясувати наявність чи відсутність причинного зв`язку між причиною, тобто протиправністю поведінки, та моральною шкодою, як наслідком.

Важливим є те, що заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Вказане відповідає концепції причини-умови, що існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Такий причинний зв`язок між моральною шкодою і правопорушенням позивачами не обгрунтований і не може вважатись доведеним. Також, доказів які б об`єктивно вказували на неправомірні дії, як безпосередню та головну причину моральної шкоди не визначено.

Четвертою підставою визначено вину заподіювача шкоди, що у випадках визначених у ст. 1167 ЦК України не є обов`язковою умовою, однак вказані обставини не звільняють позивачів від доведення вини заподіювача такої шкоди. Так, з вказаних в даному відзиві на уточнену позовну заяву доводів, можна зробити висновок про правомірність дій з боку органів досудового розслідування, що свідчить про відсутність підстав для притягнення до цивільно-правової відповідальності як такої.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок.незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Однак, для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбаченої ст.1176 ЦК України, повинні існувати обставини, визначені частиною 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таких обставин в ході розгляду справи судом встановлено не було.

В даному випадку необхідно керуватись положеннями ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Працівники СУ ГУНП в Одеській області, на неправомірність дій яких посилаються позивачі, є працівниками органу державної влади, а тому застосуванню підлягають норми ст.ст. 1173,1174 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

Саме на позивачів покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважасться правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку.

Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку.

Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону.

Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачам моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано (постанова від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17).

Позивачами не надано доказів, які б підтверджували факт звернень до правоохоронних органів з письмовими скаргами на дії або бездіяльність працівників поліції, які проводили обшук, як і доказів розгляду або відмови у розгляді таких скарг.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивачі не скористались своїми процесуальними правами та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 19,81, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1176, 1174 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 24 травня 2021 року