ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 654/4490/20 Головуючий в 1 інстанції Ширінська О.С.
Номер провадження 22-ц/791/1737/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О. В.

Майданіка В.В.

секретар Юськів І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Іващенко Андрій Іванович, на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2021р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, третя особа - начальник БУВР нижнього Дніпра Андрієнко Ігор Олегович, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

29.12.2020р. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, третя особа - начальник БУВР нижнього Дніпра Андрієнко Ігор Олегович, про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.05.2020 року відповідно до наказу Басейнового управління нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 07.05.2020 року № 71-ос вона була прийнята на роботу на посаду завідувача складу гаража Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра за переведенням з Приморського управління водного господарства, яке було реорганізоване та приєднано до БУВР нижнього Дніпра (наказ № 85 від 03.02.2020 року). За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Наказом начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 27.11.2020 року № 352-ос «Про особовий склад» 30.11.2020 року її було звільнено із посади завідувача складу гаража (м. Гола Пристань) у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення з посади вважає незаконним, а наказ про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до наказу БУВР від 05.08.2020 року № 101 відбулися зміни в підпорядкуванні гаража (м. Гола Пристань), а саме гараж було підпорядковано Скадовській експлуатаційній дільниці.

Підставою та передумовою для звільнення був наказ БУВР нижнього Дніпра від 14.09.2020 року № 119 «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього Дніпра», штатний розпис з 01.12.2020.

14.09.2020 року її було письмово повідомлено про зміни в організації виробництва і праці та можливе скорочення її посади та звільнення, проте одночасно не було запропоновано продовження роботи на вакантних посадах.

Наприкінці листопада 2020 року їй було запропоновано вакантну посаду ремонтувальника руслового Чулаківської дільниці БУВР нижнього Дніпра, з якою не погодилась, оскільки запропонована посада не є рівноцінною посаді, яку вона займала, згідно її кваліфікації та досвіду роботи. Відповідно до Класифікатора професій завідувач складу відноситься до групи «Начальники (інші керівники)». Натомість, запропонована посада ремонтувальника руслового відноситься до групи «Робітники» та передбачає просту некваліфіковану працю.

При цьому, в період з 14.09.2020 року на день її звільнення були вакантні посади, на зайняття яких вона могла погодитись. Рівноцінні посади були як в апараті БУВР нижнього Дніпра у м. Херсон, так і на дільницях в м. Олешки та Олешківському районі, м.Скадовськ та Скадовському районі, смт. Каланчак та Каланчацькому районі. Вказані дільниці є структурними підрозділами БУВР нижнього Дніпра та приєднані до нього внаслідок реорганізації. В період з 14.09.2020 по 30.11.2020 могли утворитись нові вакансії внаслідок звільнення працівників. Однак, таких посад їй запропоновано не було, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України.

В порушення вимог законодавства, ч. 1 ст. 40 та ч. 1 і 3 ст. 49-2 КЗпП України Басейновим управлінням водних ресурсів нижнього Дніпра жодної вакансії, крім ремонтувальника руслового Чулаківської дільниці, не було запропоновано, незважаючи на їх фактичну наявність та можливість здійснити її переведення на іншу роботу в апараті БУВР нижнього Дніпра та інших структурних підрозділах.

Згідно з атестатом, виданим міським професійно-технічним училищем № 4 м.Херсона, вона здобула професію штукатура-маляра.

Крім того, відповідно до записів у трудовій книжці вона має багаторічний досвід роботи, зокрема, на посаді техніка по обліку у відділі механізації, комірника, завідувача центральним складом, завідувача складом гаража. Протягом тривалого часу виконувала обов`язки інженера з транспорту у Приморському управлінні водного господарства, а також у Приморській дільниці БУВР нижнього Дніпра.

При цьому, вона б погодилась на рівноцінну або іншу однорідну посаду в м.Херсоні в апараті БУВР нижнього Дніпра, чи в структурному підрозділі БУВР нижнього Дніпра в іншому районі.

Вважає, що відповідачем не було дотримано процедури звільнення, у зв`язку з чим просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 14.09.2020 № 119 «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього Дніпра»;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Басейного управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 27.11.2020 року № 352-ос «Про особовий склад»;

- визнати її звільнення незаконним та поновити її на роботі на посаді завідувача складу гаража (м. Гола Пристань) БУВР нижнього Дніпра;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі;

- зобов`язати відповідача скасувати запис в її трудовій книжці про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП та зробити новий запис про поновлення її на роботі на посаді завідувача складу гаража (м. Гола Пристань) БУВР нижнього Дніпра.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2021р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на час попередження позивача про майбутнє звільнення 20.11.2020 року відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантну посаду ремонтувальника руслового, яка серед інших вакантних посад не потребувала спеціальної кваліфікації, якої немає у позивача, оскільки за фахом вона маляр-штукатур, тоді як решта вакантних посад згідно штатного розпису вимагають спеціальної фахової підготовки та відповідної кваліфікації, як-то: провідний інженер-гідротехнік, тракторист-машиніст с/г виробництва, токар, машиніст-крана, гідрогеолог, електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування, регулювальник подавання води та інші.

Оскільки відповідачем виконано вимоги закону щодо звільнення позивача, тому відсутні підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іващенко Андрій Іванович, просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову, оскільки відповідач не надав переконливих доказів про те, що на час звільнення запропонував їй всі вакантні посади. Суд не врахував, що тягар доведення цього факту покладається на відповідача.

Судом не враховано, що зміни в організації виробництва і праці в установі загалом тривали із 14.09.2020 по 30.11.2020р.

Вакантна посада запропонована відповідачем лише 20.11.2020р., а тому висновок про те, що запропонована лише одна вакансія ремонтувальника руслового через відсутність на цей час штатного розпису спростовано тим фактом, що на цей час діяв штатний розпис від 1.10.2020р., тоді як відсутні документальні підтвердження про введення в дію іншого штатного розпису або внесення змін до існуючого.

Станом на 19.11.2010р. була вакантна посада сторожа, яка також не була запропонована позивачеві, тоді як докази встановлення жодних обмежень щодо зайняття цих посад виключно чоловіками встановлено не було.

Крім того, посилання суду про те, що решта вакантних посад вимагають фахової спеціальної підготовки та відповідної кваліфікації ґрунтуються лише на припущеннях, тоді як належні докази щодо наявності таких вимог в матеріалах справі відсутні. Надання таких доказів згідно п.6 ст. 81 ЦПК України покладається на відповідача.

Позивач має кваліфікацію для виконання роботи регулювальника подавання води, що не потребує спеціальних знань. Ця посада також була вакантною.

Вважає, що з часу попередження позивача про майбутнє звільнення та до моменту звільнення (14.09. по 30.11.2020р.) були вакантні посади, які відповідають кваліфікації позивача, зокрема: завідувач складу гаража; завідувач складу Скадовської та Чаплинської експлуатаційних дільниць. Отже, в порушення ст. 42 КЗпП України питання залишення на роботі більш кваліфікованого та продуктивного працівника не розглядалось.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник БУВР нижнього Дніпра посилається на безпідставність її доводів, оскільки ОСОБА_1 були запропоновані всі наявні вакантні посади у відповідності до її кваліфікації та фахового рівня, що свідчить про виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, проте позивач від роботи на цих посадах відмовилась.

Також вважає безпідставним твердження позивача про порушення вимог ст. 42 цього Кодексу, оскільки переважне право залишитись на посаді має працівник лише у випадку скорочення декількох працівників, число яких скорочується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегією суддів встановлені таки обставини.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Якщо на момент попередження відсутня можливість запропонувати переведення, а згодом така можливість з`явиться, то пропозиція повинна бути обов`язково зроблена.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі №809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

З наявних у справі письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 була прийнята до БУВР нижнього Дніпра в порядку переведення з Приморського УВГ на посаду завідувача складу гаража Приморської дільниці БУВР нижнього Дніпра згідно з наказом № 71-ос від 07.05.2020 «Про особовий склад».

В ході апеляційного розгляду представник ОСОБА_1 визнав правомірність наказу від 14.09.2020р. № 119 «Про оптимізацію структури апарату БУВР нижнього Дніпра», на підставі якого мало місце фактичне скорочення, а тому не заперечував висновок суду першої інстанції про відмову у задоволення вимоги про його скасування.

Крім того, судом встановлено, що позивач була письмово попереджена 15.09.2020р., тобто за два місяці, про можливе скорочення її посади та звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, про що поставила свій підпис.

Згідно довідки, наданої головою профкому від 11.05.2021 № 1, ОСОБА_1 не була членом первинної профспілкової організації Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра.

Відповідно до довідки № 01/807 від 13.05.2021, при скороченні посад ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звітність № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці» до центру зайнятості не подавалась у зв`язку з тим, що скорочення не мало масового характеру (ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-УІ).

20.11.2020 р. позивачу було запропоновано посаду ремонтувальника руслового Чулаківської експлуатаційної дільниці БУВР нижнього Дніпра. З пропозицією щодо переведення на запропоновану посаду не погодилась, поставила свій підпис, повідомлення від 19.11.2020 № 10/3224. Інші відповідні вакантні посади були відсутні.

З наданого відповідачем штатного розпису станом на19.11.20202р. та 01.12.2020 року та витягу зі штатного розпису щодо наявності вакантних посад по загальному фонду БУВР нижнього Дніпра станом на 19.11.2020 року вбачається, що на час звільнення позивача керівні посади та роботи, які не потребують спеціальної фахової підготовки, окрім посади «сторожа» в с. Рибальче (промислова база) та в Чаплинському районі, Чаплинській ЕД., відсутні. (а.с.118, 121).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, порушення своїх прав позивач пов`язує з тим, що відповідачем не виконана вимога щодо її працевлаштування, тоді як можливість така до часу її звільнення була. Позивач вважає, що за своєю кваліфікацією і навичками роботи вона могла б виконувати обов`язки регулювальника подавання води, вакансії яких були в наявності в Скадовській, Грушівській, Чаплинській дільницях.

Судом встановлено, що вказана робота потребує спеціальної підготовки. В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача зазначила, що така робота потребує спеціального шестимісячного навчання на базі Каховського технікуму, проте з моменту попередження про скорочення посади позивача та можливе її звільнення за скороченням чисельності штату працівників через два місяця часу для набуття відповідної технічної підготовки, що потребувала шести місяці навчання, не було. Отже така робота позивачу не запропонована із поважних причин.

Разом із тим, перевірці підлягають заперечення відповідача про те, що вакантна робота сторожа не могла бути запропонована позивачу.

Суд першої інстанції свій висновок про те, що відповідачем виконані вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, обґрунтував тим, що посада сторожа їй не могла бути запропоновані з тих причин, що на таку роботу приймають лише чоловіків, а також через віддаленість місця роботи на вакантних посадах від міста Гола Пристань, де попередньо працювала і проживає позивач.

Проте, за змістом доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що відповідач визнавав, що у новому штатному розписі наявними були інші посади сторожа, що не потребують спеціальної підготовки. Крім того, відсутність будь-яких інших прямих і непрямих обмежень, у тому числі і за віком, статтю чи станом здоров`я, кваліфікації, вказана робота не передбачає.

В ході апеляційного розгляду представник відповідача пояснила, що робота сторожа позивачу не пропонувалась через віддаленість місця роботи від місця постійного проживання ОСОБА_1 в м. Гола Пристань

У контексті наведено, колегія суддів акцентує увагу, що відповідач зобов`язаний був довести належне виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача одночасно з повідомленням останньої про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників.

Оскільки цього зроблено не було, тому дії відповідача у процедурі вивільнення позивачки у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників свідчать про порушення останнім положень статей 40, 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 09 липня 2020 року у справі №809/2894/13-a.

Ураховуючи викладене спірний наказ від 27.11.2020р. № 352-ос про звільнення позивачки є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тож скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

Крім того, за змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

При цьому, вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має визначити розмір такого заробітку за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), навівши відповідний розрахунок.

У відповідності до довідки (а.с.65), наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача обчислена із врахуванням заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню, становить 273,40 грн. Такий розмір позивачем не заперечений. Вимушений прогул триває від дня звільнення з 30.11.2020р. та по день постановлення судового рішення про поновлення на роботі (236 р/дн). Отже, середній заробіток за весь час становить 64 522,4 = ( 273,4 гр х 236 р/д) та підлягає стягненню на користь позивача.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладені вище обставини у їх взаємозв`язку з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2021р. слід скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати її звільнення незаконним, визнати протиправним та скасувати наказ від 27.11.2020 року № 352-ос «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача складу гаража (м. Гола Пристань), поновити ОСОБА_1 на посаді та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62 607,53 грн, з яких належить утримати податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч.1 ст.133 ЦПК України)

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч.1 ст.141 ЦПК України)

Враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги суд дійшов висновку про її часткове задоволення, тому сплачений ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції судовий збір в сумі 1261,20 грн підлягає стягненню на її користь з відповідача.

При цьому, апеляційний суд вважає, що факт часткового задоволення вимог апелянта у даних правовідносинах не впливає на пропорційність розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню.

Частиною 1,3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до судових витрат відносяться також витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою ;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції позивачем подано заяву про стягнення на її користь витрат на правову допомогу. (а.с.130)

Професійна правнича допомога позивачці ОСОБА_1 суді першої інстанції надавалася адвокатом Іващенко Андрієм Івановичем на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 05.12.2020 р. (а.с.131-134)

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Розділом 11 договору про надання професійної правничої допомоги від 05.12.2020 р., укладеного між ОСОБА_1 (клієнтом) та адвокатом Іващенко А.І. передбачено наступне:

«п.11.1 Величиною для виміру обсягу професійної правничої допомоги є час у одиницях його обліку годинах та хвилинах.

п.11.2 Ціна професійної правничої допомоги протягом однієї години становить 0,19 розміру встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у момент надання допомоги.

п.11.3 Вартість професійної правничої допомоги за звітних період утворюється виходячи з тривалості часу використаного на її надання протягом звітного періоду.

п.11.5 Використаним на надання професійної правничої допомоги є час, у який адвокат, його помічник здійснюватимуть: юридичні консультації (відповіді на питання, опитування); будь-який інформаційний обмін, в тому числі перемовини чи переписка з Клієнтом та іншими особами у справах клієнта, в тому числі за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку; вивчення, аналіз, підготовка, систематизація та технічне опрацювання, в тому числі копіювання (сканування) документів; участь (представництво) у судових засіданнях; представництво клієнта перед представниками юридичних осіб приватного або публічного права, перед фізичними особами, які можуть бути залучені, причетні, мають вплив, або тим чи іншим чином пов`язані із наданням професійної правничої допомоги; участь у нарадах (обговореннях) з питань клієнта; моніторинг законодавства, судової практики; візити до суб`єктів чи до місцевості у справах клієнта, навіть якщо не було досягнуто мети такого візиту з незалежних від адвоката причин; будь-яка інша, окрім вказаної вище, діяльність, а також інша супутня (допоміжна) діяльність, пов`язана з виконанням завдання клієнта, на яку ефективно використано час адвокатом чи його помічником.»

Згідно Акту приймання передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги від 23.06.2021р. за договором №05-01/12/20 від 05.12.2020р. №01/21-ц адвокат Іващенко А.І. надав, а ОСОБА_1 прийняла надану правничу допомогу по договору згідно з переліком, на яку в цілому адвокатом витрачено 27 год. 33 хв., вартість яких становить 10480,60 грн. При цьому, адвокатом Іващенко А.І. понесено фактичні витрати на переміщення до Голопристанського районного суду Херсонської області і у зворотному напрямку, а також пов`язані з представництвом клієнта у відділенні поштового зв`язку в загальній сумі 740,26 грн. (а.с.135-136)

Апеляційний суд приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом Іващенко А.І. робіт на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 05.12.2020р., укладеного з ОСОБА_1 , а також факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в загальній сумі 11 200 грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність.

Проте, вказані доводи представник відповідача жодним чином не обґрунтував та не підтвердив належними доказами, тому колегія суддів не бере їх до уваги.

Враховуючи, що у договорі про надання правової допомоги від 05.12.2020 та сторони дійшли згоди щодо розміру гонорару адвоката Іващенко А.І. за надання ним правової допомоги в суді першої інстанції, виходячи з розміру 0,19 встановленого законом прожиткового мінімуму на працездатну особу, за одну годину роботи адвоката, і матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Іващенко А.І. такої допомоги ОСОБА_1 , а тривалість витраченого адвокатом часу становить 27 годин, тому з огляду на задоволення вимог позивача слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення її щодо стягнення з відповідача 11 200 грн в якості відшкодування витрат на професійну правничу, надану в суді першої інстанції.

Керуючись ст. 137, 141, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Іващенко Андрій Іванович, задовольнити частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2021р. скасувати і постановити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра від 27.11.2020 року № 352-ос «Про особовий склад» в частині звільнення з 30.11.2020 року ОСОБА_1 з посади завідувача складу гаража (м. Гола Пристань).

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача складу гаража (м.Гола Пристань) Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра з 30.11.2020р.

Стягнути з Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62 607,53 грн (шістдесят дві тисячі шістсот сім грн 53 коп), з яких належить утримати податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна грн. 20 коп) та витрати на правову допомогу в сумі 11 200 грн. (одинадцять тисяч двісті грн.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку до Верховного Суду може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий ______________ Н.В.Орловська

Судді: ______________ О.В.Кутурланова

______________ В.В.Майданік