ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Чернівці

справа № 714/841/19

провадження 22-ц/822/864/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Герман Я.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилалась на те, що згідно витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно № 29774172 від 23 квітня 2011 року, вона є власником житлового будинку розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . В будинку крім неї та її синів з 22 листопада 2011 року зареєстрований ОСОБА_1 - її колишній співмешканець, який з вересня 2018 року фактично не проживає у її будинку, не навідується, його особистих речей у будинку немає. Усі обов`язки по утриманню будинку несе позивач. Знятися з реєстрації добровільно відповідач не бажає.

Просила позов задовольнити та визнати відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування її житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 червня 2021 року і ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, що призвели до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги як належні докази у справі лише докази позивача, зокрема пояснення свідків та Акт від 16.09.2019 року, та не взяв до уваги докази відповідача. Суд не взяв до уваги відсутність у відповідача бажання та наміру змінити своє місце проживання, та поважність причин не проживання відповідача у будинку по АДРЕСА_1 , а саме те, що його неодноразово виганяла позивачка з будинку, та дійшов помилкового висновку, що відповідач не проживає в будинку більш ніж один рік без поважних причин.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29774172 від 23.04.2011 року.

Відповідно до довідки № 2145 від 16 вересня 2019 року виданої Горбівським старостинським округом № 2 в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , її колишній співмешканець ОСОБА_1 та їх сини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно копії акту Герцаївської міської ради від 16.09.2019 року в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на протязі останнього року не проживає та його особистих речей в домі немає.

Відповідачем як доказ наданий акт від 13.01.2021 року про те, що він проживав у будинку АДРЕСА_1 до серпня 2020 року. Акт затверджений заступником Острицької сільської ради Кришмару Д.Т., в ньому прізвища свідків вписані від руки, друкований текст містить детальні відомості про обставини проживання відповідача, з конкретними датами, зазначені у ньому свідки не являються сусідами ОСОБА_2 , а являються мешканцями сусіднього с.Молниця. Свідок ОСОБА_5 , підпис якого міститься в акті, пояснив в суді, що підписав акт не читаючи його, в гостях до будинку ОСОБА_2 заходив останній раз в 2017 році, підписав акт на підтвердження того, що ОСОБА_1 колись проживав в даному будинку. Також містять протиріччя свідчення свідка ОСОБА_6 , якій підписав акт, а в судовому засіданні не міг пояснити звідки в нього з`явився надрукований і затверджений ним акт, хто саме його склав, звідки інформація з такими точними датами перебування в Україні ОСОБА_1 , крім того вказав, що саме навесні 2020 року він особисто бачив ОСОБА_1 у господарстві ОСОБА_2 , хоча в затвердженому ним акті зазначено, що ОСОБА_1 в січні 2020 року виїхав за кордоном та повернувся лише у серпні 2020 року .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв за основу доказ наданий позивачем - Акт від 13.01.2021 року про те, що відповідач проживав у будинку АДРЕСА_1 до серпня 2020 року.

При цьому суд зазначив, що Акт затверджений заступником Острицької сільської ради Кришмару Д.Т., в ньому прізвища свідків вписані від руки, друкований текст містить детальні відомості про обставини проживання відповідача, з конкретними датами, зазначені у ньому свідки не являються сусідами з будинком ОСОБА_2 , а являються мешканцями сусіднього с. Молниця. Свідок ОСОБА_5 , якій підписав акт, пояснив суду, що підписав акт не читаючи його, в гостях до будинку ОСОБА_2 заходив останній раз десь у 2017 році, підписав акт на підтвердження того, що ОСОБА_1 колись проживав в даному будинку.

Суд першої інстанції також зазначив, що містять протиріччя свідчення свідка ОСОБА_6 , якій затвердив акт, який в судовому засіданні не міг пояснити звідки в нього з`явився надрукований і затверджений ним акт, хто саме його склав, звідки інформація з такими точними датами перебування в Україні ОСОБА_1 , крім того вказав, що саме навесні 2020 року він особисто бачив ОСОБА_1 у господарстві ОСОБА_2 , який надав йому драбину, хоча в затвердженому ним акті зазначено, що ОСОБА_1 в січні 2020 року виїхав за кордоном та повернувся лише у серпні 2020 року.

Незважаючи на такі суперечливі докази, не беручи до уваги пояснення свідків зі сторони відповідача, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач є особою, який втратив право на користування спірним житлом.

Однак, суд першої інстанції безпідставно не врахував наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У цій справі питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Суд першої інстанції не належним чином дослідив питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_2 та захистом права ОСОБА_1 на користування будинком та дійшов не правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи є обгрунтованими. Також слушними є доводи апелянта, що суд взяв до уваги як належні докази у справі лише докази позивача, не надавши оцінки доказам відповідача та не взяв до уваги відсутність у відповідача бажання та наміру змінити своє місце проживання.

При розгляді апеляційної скарги встановлено, що сторони спільно проживали, однією сім`єю, за час спільного проживання у них народилось двоє дітей. Шлюб між сторонами не був зареєстрований, однак вони були вінчані. За час спільного проживання сторонами був побудований житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29774172 від 23.04.2011 року.

Відповідно до довідки № 2145 від 16 вересня 2019 року виданої Горбівським старостинським округом № 2 в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , її колишній співмешканець ОСОБА_1 та їх сини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Встановлено, що відповідач періодично їздить на заробітки за межі країни.

Судом встановлено, що між сторонами виникають конфлікти та позивач чинить відповідачу перешкоди, не пускаючи його в будинок, це змушує відповідача проживати у його матері. Іншого житла відповідач не має.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач не з власної волі покинув спірне місце проживання, а зробив це на вимогу позивача по справі.

Отже, фактичне не проживання відповідача в домоволодінні АДРЕСА_1 зумовлене забороною зі сторони позивачки на таке проживання, а не є вільним волевиявленням відповідача.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідач не втратив інтересу до спірного житлового будинку, не проживає в ньому з поважних причин, оскільки позивач чинить йому перешкоди у доступі до житла, зважаючи на те, що ОСОБА_1 іншого житла не має, підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не вбачається.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції встановлені не всі обставини по справі, порушені норми процесуального та неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові, з позивача слід стягнути на користь відповідачів витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1152,60грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 червня 2021 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1152,60грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 23 жовтня 2021 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак