КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 757/75094/17-ц

провадження № 22-ц/824/13957/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Голосіївськогорайонного суду м. Києва 29 жовтня 2020рокуу складі судді Мазура Ю.Ю.

у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року представник Фірми «Т.М.М.»- Марченко О.Ю.звернулася до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач є власником житлового приміщення АДРЕСА_1 , проживає в зазначеній квартирі та користується всіма житлово-комунальними та іншими послугами, які надає позивач.

Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією, що надає житлово-комунальні та інші послуги в будинку АДРЕСА_2 .

Вказувала, що 13.04.2016 позивач листом № 256/04-ж/в звертався до відповідача з досудовою вимогою про укладення договору. Проте вимогу відповідачем було проігноровано. У період з лютого 2014 по лютий 2017 позивачем були виставлені до оплати рахунки за фактично надані послуги на суму 35700,10 грн, проте відповідачем надані послуги сплачені не були.

На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 29 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 35700 та судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 17 серпня 2021 року представник відповідача звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що між сторонами відсутні договірні відносини, оскільки відсутній діючий договір на надання послуг з утримання бдинку, споруд та прибудинкової території, який був би підписаний між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та ОСОБА_1 .

Вказує, що позивачем не надано рішення органу місцевого самоврядування щодо встановленого тарифу за спірний період, у зв`язку з чим уважає, що сума заборгованості розрахована позивачем самоправно та незаконно.

Посилається на те, що стягнення з відповідача 18 922,76 грн за додаткові послуги, які ОСОБА_1 не отримувала та договори про надання яких з позивачем не укладала, є неправомірним.

Зауважує, що відповідач рахунків на оплату комунальних послуг не отримувала, що не спростовується і матеріалами справи.

Також зазначає про те, що у відзиві на позовну заяву відповідач заявляла про застосування строків позовної давності, проте місцевим судом не було враховано позовної давності та не наведено жодних аргументів щодо неврахування строку позовної давності.

27 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зауважує, зокрема, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк переривався шляхом звернення позивача у січні 2017 року до суду із заявою про видачу судового наказу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності у відповідача заборгованості у розмірі, заявленому Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2010 року є власником житлового приміщення АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів.

Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією, що надає житлово-комунальні та інші послуги в будинку АДРЕСА_2 , відповідно до Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зареєстрованого 14.07.2008 за № 192 в інспекції Державбудконтролю м. Києва.

Послуги з теплопостачання, постачання гарячої води надавались на підставі укладеного між позивачем та АК «Київенерго» договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 520262 від 01.09.2008 за тарифами затвердженими для АТ «Киїенерго».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва вд 06 грудня 2011 року встановлено, що Фірма «Т.М.М.» взяло на себе обов`язок щодо утримання, технічного та санітарного обслуговування житлового фонду, нежитлових приміщень, інших споруд, прибудинкових територій, внутрішньо будинкових інженерних мереж, поточного ремонту та надання інших послуг згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 25 цього Порядку встановлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг.

З 01 липня 2014 року затверджено тариф на послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій для будинку АДРЕСА_2 у розмірі 7,00 грн за кв.м.

У зв`язку зі збільшенням вартості послуг з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій, 01 квітня 2015 року затверджено тариф на послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій для будинку АДРЕСА_2 в розмірі 7,78 грн за кв.м.

01 вересня 2015 року у зв`язку зі збільшенням вартості електроенергії, затверджено тариф на послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій для будинку АДРЕСА_2 в розмірі 7,99 грн за кв.м.

01 березня 2016 року затверджено тариф на послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій для будинку АДРЕСА_2 в розмірі 7,66 грн.

01 вересня 2016 року затверджено тариф на послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій для будинку АДРЕСА_2 в розмірі 7,92 грн.

Позивач листами №3502-02094/4 від 04 березня 2016 року та № 301/01/05-ж від 17 травня 2016 року звертався до відповідача з пропозицією виконати свої зобов`язання щодо оплати за житлово-комунальні послуги, проте листи відповідачем проігноровані, а заборгованість не погашена.

13 квітня 2016 року позивач листом № 256/04-ж/в звертався до відповідача з предсудовою вимогою про укладення договору, проте вимогу відповідачем було проігноровано.

Згідно виписки, наданої позивачем, у період з лютого 2014 по лютий 2017 Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ були виставлені до оплати рахунки за фактично надані послуги на суму 35 700,10 грн, проте відповідачем надані послуги сплачені не були.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Між позивачем та відповідачем склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Згідно ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Оскільки відповідач фактично споживала житлово-комунальні послуги, що не заперечувалось нею під час розгляду справи, розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли відповідач набула прав на вищевказану квартиру, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, між сторонами наявні договірні правовідносини.

Таким чином, у даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 користувалася наданими житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував плату по тарифу за послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкових територій, які відповідачем не оплачувались у повному обсязі.

Доводи про те, що відповідач протягом тривалого строку намагалася узгодити питання укладення договору з позивачем, але позивач вимагав укласти договір тільки на запропонованих ним умовах та змусити відповідача оплачувати послуги, які їй не надавалися та вартість яких позивач обґрунтувати не міг, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Позивач довів, що тариф, що нараховується є обґрунтованим і розумним. Відповідач же, будучи власником майна та отримуючи послуги, не довела, що тариф є завищеним, та, відповідно, ухиляючись від свого обовязку укласти договір та оплачувати такі послуги, тим самим тягар утримання свого майна покладає на інших співвласників, які добросовісно несуть витрати на утримання будинку та прибудинкових територій, що не відповідає правилам звичайного добросусідства.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано рішення органу місцевого самоврядування щодо встановленого тарифу за надання житлово-комунальних послуг за спірний період, у зв`язку з чим сума заборгованості розрахована позивачем самоправно та незаконно, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про те, що в порядку адміністративного судочинства дії Фірма «Т.М.М.» - ТОВ щодо встановлення тарифу за спірний період за надання житлово-комунальних послуг визнавались незаконними та/або завищеними.

Доводи відповідача про те, що за відсутності укладеного нею договору, вона не зобов`язана сплачувати на користь позивача будь-які кошти за додаткові послуги, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлена у зв`язку з специфікою їх надання, а саме: утримання служби охорони, утримання служби адміністраторів, обслуговування системи відеоспостереження, обслуговування системи обмеження доступу в будинок, обслуговування шлагбаумів.

Разом з тим заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з січня 2014 року по грудень 2014 року підлягає застосуванню строк позовної давності з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявляла про застосування строків позовної давності, проте місцевим судом не було враховано позовної давності та не наведено жодних аргументів щодо неврахування строку позовної давності, з огляду на що заява про застосування позовної давності підлягає вирішенню апеляційним судом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З позовом до суду Фірма «Т.М.М.» - ТОВ звернулось 14 грудня 2017 року, відповідно заборгованість необхідно стягнути за три роки, які передували зверненню до суду.

Так, згідно виписки по рахунку споживача (мешканця) за період з січня 2014 року по грудень 2014 року, з урахування сплачених ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок оплати житлово-комунальних послуг, заборгованість відповідача складала 13 004,60 грн.

Таким чином, враховуючи строк позовної давності, який підлягає застосуванню до вимог про стягнення з відповідача заборгованості за період з січня 2014 року по грудень 2014 року, заборгованість ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги за період з 12 січня 2015 року по 06 січня 2017 року складає 22 695,50 грн (35 700,10 грн - 13 004,60 грн = 22 695,50 грн).

У задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що позовна давність переривалася зверненням Фірми «Т.М.М.» до суду із судовим наказом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, за наслідком розгляду якої ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

При вирішенні цього спору суд першої інстанції не звернув уваги, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 07 липня 2020 рокуу справі № 712/8916/17.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 760/16111/15-ц.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково та ухвалення нового рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у повному обсязі, місцевий суд залишив поза увагою та не вирішив заяву відповідача про застосування строку позовної давності, не встановив період нарахування заборгованості та не з`ясував, що заборгованість за спожиті послуги включно до грудня 2014 року нарахована поза межами строку позовної давності, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 120,10 грн.

З Фірми «Т.М.М.» - ТОВ на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 951,48 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївськогорайонного суду м. Києва 29 жовтня 2020року- скасувати.

Позов Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 12 січня 2015 року по 06 січня 2017 року у розмірі 22 695,50 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 120,10 грн.

Стягнути з Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 951,48 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик