КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/21501/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15297/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Савченка С.І.

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної наукової установи «Державний центр інноваційних біотехнологій» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Державний центр інноваційних біотехнологій» про зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобов`язати ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за період з квітня (включно) 2020 року по серпень (включно) 2020 року та нарахувати, обчислити і сплатити щодо ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період квітня (включно) 2020 року по серпень (включно) 2020 року; стягнути з ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з квітня (включно) 2020 року по серпень (включно) 2020 року в розмірі 33 210,00 грн.; стягнути з відповідача 840,80 грн. судового збору (а.с. 2-6).

В обґрунтування позову зазначав, що з 18 листопада 2013 року він працював на посаді заступника директора з наукової роботи в ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій». Вказував, що йому було безпідставно знижено заробітну плату, зокрема, згідно розрахунково-платіжної відомості за травень 2019 року його посадовий оклад становив 6 642,00 грн., а згідно розрахунково-платіжної відомості за червень 2019 року його посадовий оклад становив 5 535,00 грн. При цьому, змін в організації виробництва і праці у ДНУ ««Державний центр інноваційних біотехнологій» в період з травня по червень 2019 року не відбувалось, підстав зменшувати заробітну плату йому не було, про зміни в оплаті праці він не повідомлявся. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року по справі № 760/34075/19 судом встановлено, що належний розмір посадового окладу ОСОБА_1 становить 6 642,00 грн. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що наказом від 06 червня 2019 року № 09-К з 01 липня 2019 року позивач був переведений з посади заступника директора з наукової роботи на посаду завідувача відділом біотехнологій, визнано зазначений наказ незаконним та скасовано, а позивача поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи. Зазначав, що з квітня 2020 року відповідач не виплачує йому заробітну плату, а також не нараховує та не сплачує як страхувальник єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 1-42).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» про зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати задоволено частково. Зобов`язано ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року. Стягнуто з ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» на користь ОСОБА_1 33 210 гривень невиплаченої заробітної плати. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 51-53).

Не погодившись з рішенням суду, 22 вересня 2021 року в.о. директора ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 58-108).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, односторонньо та неповно з`ясовано всі обставини справи. Вказувала, що відповідач не отримував позовну заяву та судові виклики до суду, у зв`язку з чим був позбавлений можливості надати суду свої заперечення. Вважає, що обставини, вказані в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки збори трудового колективу фіксували, що позивач не ходить на роботу, при тому, що не писав жодної заяви. На накази по Центру про звітування наукових робіт за рік, звіт позивач не надав. ОСОБА_1 не табелювався до останнього моменту, поки МОН не виділив фінансування Центру. Надалі було виплачено заборгованість усім працівникам установи, у тому числі і позивачу. Вважає, що на час прийняття судом рішення були відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо виплати заробітної плати. Окрім того, мотиви суду першої інстанції щодо задоволення позовної заяви вважає незаконними і необґрунтованими, оскільки суд невірно визначив обставини, не взяв до уваги докази, які мають значення для вирішення справи (а.с. 58-108).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Сергієнко Н.А. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду залишити без змін. Зазначала, що твердження відповідача про те, що позивач не виходить на роботу, не звітує про неї, не відповідають дійсності. Позивач виконував та виконує свої трудові функції належно, дисциплінарні стягнення до позивача не застосовувались. Враховуючи вказане, позивачу мала нараховуватися заробітна плата (а.с. 120-124).

У судовому засіданні в.о. директора ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник позивача - адвокат Сергієнко Н.А. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (а.с. 116-119).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 01 квітня 2011 року працює в ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій», що підтверджується довідкою від 25 вересня 2019 року № 04/07 (а.с. 18).

У матеріалах справи містяться розрахунково-платіжні відомості, з яких вбачається, що у травні 2019 року ОСОБА_1 займав посаду заступника директора та його посадовий оклад становив 6 642,00 грн., а у червні 2019 року - 5 535,00 грн. Крім того, з розрахунково-платіжних відомостей за липень-жовтень 2019 року вбачається, що позивач займає посаду завідуюча відділом біотехнологій (а.с. 19-24).

Наказом ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» від 06 червня 2019 року № 09-К з 01 липня 2019 року ОСОБА_1 був переведений з посади заступника директора з наукової роботи на посаду завідувача відділом біотехнологій (а.с. 25).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 18 червня 2020 року у справі № 760/34075/19 визнано незаконним наказ від 06 червня 2019 року № 09-К та його скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи з 01 липня 2019 року та стягнуто з відповідача 1 107,00 грн. різниці між встановленим та виплаченим розміром посадового окладу в червні 2019 року (за вирахуванням всіх необхідних податків та платежі), 4 769,00 грн. різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів), 2 000,00 грн. в відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили (а.с. 9-11).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці», а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що: «водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Пунктом 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається із: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з п. 2.1 Інструкції зі статистики заробітної плати, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює в ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» на посаді заступника директора з наукової роботи.

Доказів звільнення позивача з роботи чи перебування його у відпустці без збереження заробітної плати у спірний період матеріали справи не містять.

Зі змісту доданої до позовної заяви довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 21 вересня 2020 року - витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування стосовно застрахованої особи ОСОБА_1 вбачається, що з січня 2020 року по березень 2020 року відповідачем була нарахована позивачу заробітна плата, проте, з квітня 2020 року по грудень 2020 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, а також не нараховував та не сплачував як страхувальник єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 33-36).

Крім того, позивачем на підтвердження не виплати йому заробітної плати надані до суду виписки по його картковому рахунку в АТ «Укрсиббанк», з яких вбачається, що до березня 2020 року включно йому зараховувалась на картку заробітна плата, а з квітня 2020 року нарахувань зарплати не відбувалось (а.с. 26-32).

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта на спростування цих обставин і доказів, проте відповідачем не надано до суду об`єктивних доказів, що позивачу у спірний період з квітня по серпень 2020 року, тобто 5 місяців, нараховувалась та виплачувалась заробітна плата.

Посилання апелянта та додані ним до апеляційної скарги помісячні плани використання бюджетних коштів на 2020 рік, з поясненнями про відсутність коштів, не дають підстав для висновку про відсутність обов`язку роботодавця нараховувати та виплачувати працівникові заробітну плату за фактично відпрацьований час.

Крім того, застосувавши відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практику Суду як джерело права, суд апеляційної інстанції відхилив посилання скаржника на відсутність бюджетних коштів та зауважив, що ЄСПЛ у рішеннях від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» зазначив, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Доводи апелянта, що збори трудового колективу фіксували відсутність ОСОБА_1 на роботі та що він не табелювався до моменту виділення МОН фінансування, не підтверджені, зокрема, апелянтом не надано до суду табелів обліку робочого часу. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме на роботодавця покладений законом обов`язок щодо контролю виконання працівником трудових обов`язків, положень законодавства про трудову дисципліну та у випадку порушення таких чи вчинення прогулу, вживати передбачених законодавством заходів. Проте об`єктивних доказів вжиття відповідачем таких заходів відносно позивача протягом 2020 року-2021 року до суду не надано та за змістом апеляційної скарги відповідач не заперечував фактичний допуск позивача до роботи і виконання останнім обов`язків за трудовим договором на час розгляду справи апеляційним судом

Також не знайшли свого підтвердження доказами по справі доводи апеляційної скарги, що позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі за спірний період з квітня 2020 року по серпень 2020 року у зв`язку з виділенням фінансування.

За таких обставин, правильним є висновок суду, що вимога позивача про нарахування та виплату йому заробітної плати у розмірі 33 210,00 грн. (виходячи з розміру посадового окладу в сумі 6 642,00 грн.) за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року підлягає задоволенню.

Доказів на підтвердження іншого розміру посадового окладу ОСОБА_1 на посаді заступника директора ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» до суду не надано.

Крім того. суд апеляційної інстанції врахував пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , що після ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 відповідач сплатив. Факту виплати коштів на виконання оскаржуваного рішення районного суду представник позивача - адвокат Сергієнко Н.А. в суді апеляційної інстанції не заперечувала, зазначила, що їй повідомив ОСОБА_1 про небажання пред`являти виконавчого листа до виконання зважаючи на виплату коштів відповідачем, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 129-132).

Доводи апелянта про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримував позовну заяву та судові виклики до суду, спростовуються наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій», з якого вбачається, що працівниками пошти вручено 17 листопада 2020 року під особистий підпис уповноваженої особи відповідача копію ухвали про відкриття спрощеного провадження у цій справі, із роз`ясненням відповідачу права подати відзив і заперечення проти позову, та копію позовної заяви з додатками (а.с. 46-48).

Тобто відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи та не скористався правом на подання відзиву та(або) заперечень на позовну заяву разом із доказами, які б спростовували доводи позивача і надані ним докази.

Доводи представника апелянта ОСОБА_2 про реорганізацію відповідача з 25 жовтня 2021 року об`єктивними доказами по справі не підтверджені, при цьому за відомостями Єдиного державного реєстру підприємств організацій України ДНУ «Державний центр інноваційних біотехнологій» не виключений з цього Реєстру і на час розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовний вимог про нарахування, обчислення і сплату щодо ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період квітня (включно) 2020 року по серпень (включно) 2020 року, сторони не оскаржували. Тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 рішення районного суду апеляційним судом не переглядалось.

Оскільки висновок районного суду про часткове задоволення позовних вимог є правильним, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної наукової установи «Державний центр інноваційних біотехнологій» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

С.І. Савченко