№642/1485/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Канаєвої К.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1410 дол. США 97 центів.

В обґрунтування позову зазначає, що 15.01.2008р. між ВАТ «Банк «Демарк» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №05-255, за яким вона отримала кредит 20000 доларів США. В подальшому, на електронних торгах 13.05.2019р. ТОВ «ФК «Паріс» за договором про відступлення права вимоги, набуло у банку право вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором в сумі 15677,42 долари США. У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання на цю суму, просили стягнути з відповідача 3%річних у період з 15.01.2018р. по 14.01.2021р. 1410,97 доларів США.

Ухвалою від 19.03.2021р. провадження у справі було відкрито та її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в позові у повному обсязі у зв`язку із тим, що у справі №642/7278/15-ц за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з ліквідації ПАТ «Банк «Демарк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом рішенням Ленінського районного суду м.Харків від 19.10.2015р. було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення позовної давності. В подальшому, ухвалою Апеляційного суду від 15.03.2017р. рішення суду першої інстанції залишено без змін. Оскільки ухвалою апеляційного суду було встановлено, що зобов`язання не підлягає судовому захисту з підстав пропуску строку позовної давності, тому зобов`язання перетворилося з цивільного на натуральне, 3% річних за даним зобов`язанням, яке не підлягає судовому захисту, є таким, що не підлягає задоволенню у судовому порядку, що узгоджується з правовим висновком у постанові ВСУ у справі 61-32171сво18

Представник позивача та відповідачі клопотань про розгляд справи у загальному порядку до суду не подали.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

15.01.2008 р. між ВАТ «Банк «Демарк» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Демарк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 05-255. Відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 20000,00 доларів США, зі сплатою 16% річних, з кінцевим строком повернення 14.01.2010 року. Позивачем зобов`язання по даному кредитному договору були виконані та надано відповідачу кредитні кошти. Однак, відповідачем ОСОБА_1 в порушення вимог даного кредитного договору в період часу з 2008 - 2010 року частково виконані умови договору, та в 2010 році припинено виконання умов кредитного договору від 15.01.2008 р. № 05-255.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 одружилась 04.10.2015 року та після укладання шлюбу взяла прізвище чоловіка і стала ОСОБА_1 .

Дані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Харкова №642/7278/15-ц від 19.10.2015р. та, відповідно до ст.82 ЦПК України, не потребують окремого доказування.

Згідно договору №05-255 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20.05.2019р., укладеного між ПАТ «Банк «Демарк» (від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» та ТОВ «ФК «Паріс», ТОВ «ФК «Паріс» набуло від ПАТ «Банк «Демарк» право вимоги за кредитним договором №05-255 від 15.01.2008р. загальною заборгованістю 15677,42 долари США (а.с. 10-17)

Рішенням Ленінського районного суду від 19 жовтня 2015 року у справі №642/7278/15-ц в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Приходько В.О. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Спір розглядався з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором №05-255 від 15.01.2008 року в розмірі 11834,71 доларів США, та 20705 грн.00 коп. Рішення мотивоване тим, що у правовідносинах сплинули строки позовної давності, а також, що у зв`язку зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.02.2016 р. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року скасовано. Стягнуто заборгованість у розмірі 6299, 66 доларів США.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду від 15 березня 2017 р. апеляційну скаргу ФГВФО залишено без задоволення. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19.10.2015 р. без змін.

Таким чином, рішенням Ленінського районного суду від 19 жовтня 2015 року у справі №642/7278/15-ц є таким, що набрало законної сили.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

У разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань

Таку правову позицію було визначено Верховним Судом України в Постановах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13, 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14 та 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства")

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Застосування судом строків позовної давності можливе лише за заявою відповідача, зробленою до винесення рішення по справі.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 01.10.2014 р. у справі №6-113цс14 наведено висновок про стягнення 3% річних та інфляційних втрати у зобов`язанні, яке виникло на підставі судового рішення. ВСУ зазначив, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

ВСУ визнав правомірним застосування ст. 625 ЦК України за наявності майнового права кредитора щодо стягнення (стягнутого) з боржника грошового зобов`язання, яке підлягає сплаті кредитору.

Постанова ВСУ 16.05.2018 р. у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18, прийнята з тих самих підстав, що й Постанова Великої Палати Верховного Суду України від 01.10.2014 р. у справі №6-113цс14, тобто внаслідок існування судового рішення, яке набрало законної сили (вирок суду) про стягнення на користь потерпілого майнової шкоди.

У судовій практиці, на яку посилається Позивач істотне значення має наявність судового рішення про стягнення грошових коштів - існування реального зобов`язання, визнаного в судовому порядку.

Разом із цим, позивачем подано позов з приводу боргового зобов`язання, у стягненні якого судом було відмовлено за спливом строку позовної заяви.

У Постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06.03.2019 р. у справі №757/44680/15-ц (провадження 61-32171сво18) наведено наступне:

«Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.»

Внаслідок перегляду цивільної справи 642/7278/15-ц ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.03.2017р. було остаточно визнано правильність рішення суду першої інстанції про відмову у судовому захисті зобов`язання в зв`язку зі спливом строків позовної давності. Тобто, зобов`язання щодо заборгованості за даним кредитним договором внаслідок цього має характер натурального зобов`язання і нарахування на нього 3 відсотків річних в порядку ст.625 ЦК України та інфляційних втрат є неможливим.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273, ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 509, 625 ЦК України , -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони: позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (, 03150, м.Київ, вул.Велика Панасівська, буд.77а)

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )

Суддя Л.Г. Проценко