Справа № 673/956/20
Провадження № 2/673/50/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 р. м. Деражня

Деражнянський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Ягодіної Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Ясінської М.О.,

представників Бейлика А.Б.,Сімчука І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця».

В обгрунтування позовних вимог вказав, що 10.07.1969 року був прийнятий на посаду теслі до Відокремленого підрозділу Мостобудівельний поїзд №36ДТГО «Південно-Західна залізниця». 18.07.1969 року в робочий час, в ході ліквідації аварії на аварійній трубі ділянки Шепетівка-Ланівці з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого отримав проникаюче поранення правого ока. В зв`язку з чим, за місцем роботи був складений акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 №5/69 від 18.07.1969 року. Згідно вказаного акту причиною нещасного випадку стала відсутність досвіду безпечного виконання робіт та відсутність інструктажу по безпеці праці. В жовтні 1969 року позивач звернувся до роботодавця із заявою про відшкодування шкоди. 27.10.1969 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. В грудні 1969 року Деражнянським районним відділом соціального забезпечення позивачу призначено пенсію по інвалідності. З того часу він вважав, що роботодавець разом із виплатою пенсії відшкодовує шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я. В серпні 2015 року дізнався, що роботодавець не здійснював жодних виплат, для цього останнім не було сформовано особову справу, яка в подальшому мала бути передана для продовження виплат до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. З метою відновлення своїх прав, позивач звернувся до суду із позовом. Згідно рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 26.03.2018 року позовні вимоги до ПАТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Південно-Західна залізниця» та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві. Визнано за позивачем право на відшкодування шкоди за вказаним актом про нещасний випадок на виробництві; зобов`язано ПАТ «Укрзалізниця» зробити розрахунок та здійснити виплату з відшкодування шкоди, завданої позивачу нещасним випадком на виробництві за період з жовтня 1969 року до моменту передачі особової справи управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві з врахуванням індексації грошових доходів; зобов`язаного того ж відповідача відновити (сформувати) особову справу позивача та передати її в установленому порядку для продовження виплат управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, а також зобов`язано останнє прийняти таку особову справу, здійснити перерахунок за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням та продовжити страхові виплати довічно. Разом з тим, означене рішення відповідачем не виконується. Внаслідок отримання позивачем під час виконання трудових обов`язків ушкодження здоров`я, що призвело до інвалідності, невиплати роботодавцем з 1969 року завданої шкоди, а в подальшому невиконання вказаного рішення суду, останній позбавлений достатнього життєвого рівня, одягу, харчування, лікування, санаторно-курортного оздоровлення, що відобразилося в глибоких хвилюваннях, стражданнях, приниженнях та відчаї, в зв`язку з чим завдану моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача позивач оцінив в загальному розмірі 1 340 896грн.

Ухвалою судді від 24.07.2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив (а.с.19).

04 вересня 2020 року від представника АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Сімчука І.А. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач вимоги позову не визнає, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказує на те, що існують об`єктивні труднощі для відшкодування позивачу завданої шкоди, оскільки всі матеріали, пов`язанні із нещасним випадком на виробництві за участі позивача до цього часу не збереглися, а тому неналежно оформлена особова справа не може бути прийнята Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві. Крім того, позивачу не було встановлено МСЕК ступінь втрати професійної працездатності. Без вказаного висновку відповідач не в змозі здійснити нарахування та виплату шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві (а.с.23-24; 35-38).

30.09.2020 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив згідно якої просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вказував, що посилання представника відповідача у відзиві на позов не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не вчиняв жодних дій задля поновлення прав позивача, а його вина була встановлена рішенням суду.

В суді представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, з підстав вказаних у заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступні встановлені обставини.

Згідно рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 26.03.2018 року (справа №673/1123/15-ц; провадження №2/673/56/18) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві.

Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди за актом про нещасний випадок на виробництві №5/69 від 18.07.1969 року, складений відокремлений підрозділом Мостобудівельний поїзд №36 державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця».

Зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» зробити розрахунок та здійснити виплату з відшкодування шкоди завданої нещасним випадком на виробництві ОСОБА_1 за період з жовтня 1969 року до моменту передачі особової справи Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві з врахуванням індексації грошових доходів.

Зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відновити (сформувати) особову справу ОСОБА_1 та передати її в установленому порядку для продовження виплатУправлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві.

Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві прийняти особову справу ОСОБА_1 від ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», здійснити перерахунок з моменту передачі особової справи за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням та продовжити страхові виплати довічно.

Вказаним рішенням суду також встановлено, що ОСОБА_1 , який перебував на посаді теслі Мостобудівельного поїзду №36 Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», внаслідок аварії на 11км. труби дільниці Шепетівка-Ланівці отримав проникаюче поранення правого ока, про що 18.07.1969 року було складено акт №5/69 про нещасний випадок на виробництві. З цього приводу, починаючи з 27.10.1969 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності.

Таким чином, у Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на підставі акта про нещасний випадок від 18.07.1969 року виник обов`язок з приводу відшкодування ОСОБА_1 шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я.

Висновком ЛТЕК, починаючи з 27.10.1969 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності.

Згідно довідки МСЕК №174531 від 17.02.2009 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно.

Вказане рішення вступило в законну силу 08.05 2018 року.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

22.06.2018 року Деражнянським районним судом Хмельницької області на виконання вказаного рішення виданий виконавчий лист, який пред`явлений до виконання.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 25.11.2020 року, яка є чинною на час розгляду вказаного спору виконавче провадження в частині вимог до боржника ПАТ «Українська залізниця» закінчено в зв`язку з направленням державним виконавцем до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Виконавчий лист повернутий на адресу суду та зберігається в матеріалах цивільної справи №673/1123/15-ц.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди, позивач покликався, що така була завдана відповідачем внаслідок: трудового каліцтва; не здійснення виплати з відшкодування шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві з жовтня 1969 року по липень 2020 року, а також невиконання рішення суду від 28.03.2018 року, вирішуючи які суд враховує наступні обставини.

Як було встановлено судом, 27.10.1969 року ОСОБА_1 вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності на підставі діагнозу «вторинна глаукома правого ока», внаслідок трудового каліцтва.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

На той час, при вирішенні спірних правовідносин підлягали застосуванню положення ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 року та Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Президії всесоюзної центральної ради професійних спілок Державного комітету ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати№483/25 від 22.12.1961 року, які набули чинності з 01.01.1962 року (далі Правила).

Так, в силу вимог ст.455 та ст. 456 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

У разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Так, відповідно до п.1 розділу І Правил підприємство, установа, організація несуть матеріальну відповідальність за шкоду спричинену працівникові чи службовцю каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх працею, які настали:

а) на території підприємства, установи, організації;

б) за межами території підприємства, установи, організації при виконанні ними своїх трудових обов`язків, а також під час слідування до місця та з місця работи на транспорті підприємства, установи, організації.

Така відповідальність настає, якщо каліцтво чи інше ушкодження здоров`я працівника чи службовця мали місце з вини підприємства, установи, організації.

В силу п.3 розділу І Положення відшкодування шкоди полягає у виплаті потерпілому грошових сум в розмірі заробітку, який він втратив внаслідок втрати дієздатності від такого каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я.

Крім відшкодування втраченого заробітку підприємство, установа, організація відшкодовує потерпілому також витрати на догляд за ним, додаткове харчування, протезування і санаторно-курортне лікування (включаючи вартість проїзду) і інші витрати, якщо лікувально - трудовою експертною комісією він визнананий таким, що потребує цих видів допомоги в зв`язку з даними ушкодженнями здоров`я і не отримав їх безкоштовно від відповідних підприємств, установ, організацій (п.4 Положення).

Адміністрація підприємства, установи, організації зобов`язана за заявою потерпілого чи інших зацікавлених осіб прийняти рішення про виплату працівникові чи службовцю, а у випадку його смерті-недієздатним особам, які мають право на отримання відшкодування відповідних грошових сум.

Ступінь втрати дієздатності потерпілим працівником чи службовцем визначається лікувально-трудовими експертними комісіями у відсотках, встановлених в залежності від втрати дієздатності внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я.

Направлення на експертизу проводиться адміністрацією чи фабричним, заводським, місцевим комітетом профспілки того підприємства, установи, організації, де потерпілий отримав каліцтво чи інше ушкодження здоров`я (Пункти 6-7 Положення).

Судом встановлено, що з часу отримання ушкодження здоров`я, ОСОБА_1 не було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотковому відношенні. Як стверджує сторона позивача, роботадавцем не вживалися і не вживаються заходи з метою встановлення ступеня втрати працездатності ОСОБА_1 , що не було спростовано відповідачем.

З огляду на положення чинного на той час законодавства, для роботодавця, у випадку спичинення з його вини шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я наставала матеріальна відповідальність, яка полягала у відшкодуванні втраченого заробітку та інших зазначених витрат.

Вперше юридичний спосіб захисту прав та інтересів фізичних осіб стосовно відшкодування моральної шкоди, було введено в національну правову систему Законом України від 6 травня 1993 р. № 3188-XII «Про внесення змін та доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій». Цим Законом до Цивільного Кодексу УРСР 1963 року було введено новий спосіб захисту цивільних особистих немайнових прав - відшкодування моральної шкоди (статті 6, 7, 440-1).

Враховуючи відсутність на момент виникнення спірних відносин, а саме у жовтні 1969 року законодавства, яке б передбачало відповідальність підприємства, установи, організації перед працівником за завдану моральну шкоду внаслідок трудового каліцтва іншого ушкодження здоров`я, у суду відсутні правові підстави для покладення обов`язку на АТ «Укрзалізниця» по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я.

Також, судом встановлено, що у 2015 році позивачу стало відомо про порушення його прав відповідачем внаслідок не виплати відшкодування згідно акту про нещасний випадок на виробництві. Суд погоджується із доводами сторони позивача, що з цього приводу останній відчув розпач, несправедливість, приниження та втратив відчуття безпеки та захищеності, що вплинуло на його фізичне та психічне здоров`я. Крім того, позивач змушений був вживати додаткових зусиль з метою захисту та поновлення порушених прав, зокрема звертатися за правовою допомогою, а в подальшому до суду з відповідним позовом.

Як уже зазначено судом, відповідно до рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 26.03.2018 року підтверджено право позивача на відшкодування шкоди за вказаним актом про нещасний випадок на виробництві та при цьому зобов`язано відповідача вчинити дії для проведення, передбачених законодавством виплат починаючи з жовтня 1969 року.

Вказані висновки суду свідчать про те, що останній погодився із доводами позивача про неотримання ним від роботодавця, починаючи з жовтня 1969 року відшкодування в зв`язку із ушкодженням здоров`я.

Разом з тим, звертаючись із позовом до ПАТ «Укрзалізниця» та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві в серпні 2015 року ОСОБА_1 не заявляв вимог про стягнення моральної шкоди.

Крім того, суд враховує, що не зважаючи на наявність судового рішення, яким у повному обсязі були задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 та яке вступило в законну силу 08.05.2018 року, станом на час розгляду вимог позивача про відшкодування моральної шкоди таке залишається не виконаним.

Суд зазначає, що стороною позивача з метою виконання вказаного рішення ПАТ «Українська залізниця» було передано ряд документів згідно акту №1 від 21.05.2019 року (а.с.14).

Проте, 19.07.2019 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві відновлену особову справу ОСОБА_1 разом із додатками повернуто до Регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в зв`язку з їх неповнотою та виявленими неточностями (а.с.56-58).

Окрім цього, представник відповідача в ході судового розгляду даного спору не навів обгрунтованих та зрозумілих доводів, які б свідчили про виправдану тривалу бездіяльність АТ «Укрзалізниця» під час виконання рішення суду в частині нездійснення розрахунку та виплат по відшкодуванню шкоди, завданої позивачу нещасним випадком на виробництві в період з жовтня 1969 року до моменту передачі особової справи Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодуванняморальної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

За встановлених обставин, суд констатує, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди з врахуванням встановлення факту винних дій відповідача, що виразились у невиплаті шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, а також невиконанні рішення суду. При цьому, суд зауважує, що позивач в зв`язку з вказаними протиправними діями відповідача зазнав та продовжує зазнавати моральних страждань. За таких обставин, суд вважає вірним визначити розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 в сумі 35000грн, оскільки саме такий розмір, на думку суду, відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості та ступеню моральних страждань, понесених позивачем.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлено позов, ціна якого складає 1 340 896 грн. (1% від вказаної суми- 13408,96грн).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року становить 2102 грн.

З урахуванням наведених положень закону, судовий збір за подання вказаної позовної заяви становить 10 510грн.(2102грн х 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

ОСОБА_1 , згідно довідки МСЕК від 21.04.2015 року, являється інвалідом І групи та відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2,61%), що складає 274 грн. 31 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 23, 81, 89, 141, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 35 000грн (тридцять п`ять тисяч гривень) моральної шкоди.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 264,52грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає у с. Слобідка Деражнянського району Хмельницької області, паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Деражнянським РВ УМВС України в Хмельницькій області РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження вул.Єжи Гедройца(Тверська),5 м. Київ .

Повний текст рішення складено 21.05.2021 року.

Суддя: Т. В. Ягодіна