Справа № 415/2506/20
Провадження № 22-ц/810/677/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Луганської В.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2021 року, ухваленого судом у складі судді Калмикової Ю.О. в приміщенні того ж суду

у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житлом

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

встановив:

У квітні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивачка ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 за договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 16 травня 2003 року та за цією ж адресою зареєстрований її син ОСОБА_2 , який за власним бажанням, впродовж тривалого часу, починаючи з 2014 року не проживає у вказаній квартирі, тобто без поважних причин понад встановленого законом строку, протягом якого за особою зберігається жиле приміщення, комунальні платежі не сплачує, будь - які особисті речі останнього у квартирі відсутні. Реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивачці на користування і утримання цього житла.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позов вказує, що судом порушено норми процесуального права, оскільки неповно з`ясовано усі обставини справи, при цьому судом взято до уваги лише заперечення відповідача та письмові пояснення свідків, про що зазначено у змісті оскаржуваного рішення, які не були допитані безпосередньо судом, тобто у порядку визначеному законом, також скаржниця зазначає, що нею доведені підстави позову, тому вважає висновки суду про відмову в задоволенні позову є помилковими.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, представника відповідача - адвоката Оверченко О.А. за доводами апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 71,72,163 ЖК України і виходив з того, що позивачкою не доведено обставин, якими обґрунтовується позов, зокрема, щодо не проживання відповідача з 2014 року, тобто більше одного року за адресою реєстрації, який в свою чергу заперечує ці обставини на підтвердження чого надав письмові пояснення сусідів, що враховані судом, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, висновок суду про відмову в задоволенні позову є вірним, проте є помилковими мотиви з яких виходив суд ухвалюючи оскаржуване рішення.

Апеляційним судом встановлені такі факти та обставини справи.

Позивачка ОСОБА_1 на підставі договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 16 травня 2003 року, укладеного між нею та ЛКП ЖЕК № 2 одержала від останнього у безстрокове користування житло - квартиру АДРЕСА_1 .

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення (ст.63 ЖК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ст. 61 ЖК України).

По вказаній вище адресі зареєстрований син позивачки, відповідач ОСОБА_2 який набув право користування вказаним жилим приміщенням в якості члена сім`ї наймача, що не заперечується позивачкою.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України).

На підтвердження підстав позову позивачкою надано довідку №119 від 16 березня 2020 року виданою головою будинкового комітету про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з 2014 року.

Акт про фактичне непроживання відповідача ОСОБА_2 у вказаній вище квартирі із зазначенням часу з якого останній не проживає у цьому житловому приміщенні, позивачкою суду не наданий.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Під час апеляційного перегляду справи сторони вказували про напружені, неприязні між ними стосунки впродовж тривалого часу з приводу користування відповідачем квартирою АДРЕСА_1 ,проте, ці обставини не є підставою позбавлення останнього права на користування цією квартирою, яке виникло в нього як члена сім"ї наймача.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, які б свідчили про добровільне, безпричинне не проживання відповідача у квартирі розташованій по вказаній адресі понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, позивачкою не надано.

Отже обставин, щодо відсутності відповідача ОСОБА_2 як члена сім`ї позивачки ОСОБА_1 як наймача вказаного вище жилого приміщення без поважних причин понад шість місяців суду останньою не доведено.

За таких обставин, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням відсутні.

Доказів на спростування висновку суду про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позивачкою підстав позову, скаржницею не надано.

З вказаних підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні його мотивувальної частини, в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 05 жовтня 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.М. Луганська

М.В. Назарова