Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1167/21 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Овруцького районного суду Житомирської області, ухвалене 03 червня 2021 року суддею Вачко В.І. у м. Овручі, повний текст рішення складено 03 червня 2021 року,

у справі №286/1167/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду,

в с т а н о в и в

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому, просив стягнути з відповідачки на його користь 88835 грн шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду.

Обґрунтовував вимоги тим, що виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 4000 доларів США, що на момент розгляду справи було еквівалентно 21520 грн, закінчено 01.10.2019 у зв`язку із фактичним виконанням та стягненням з останньої 21520 грн. За період з 20.05.2004 по 01.10.2019 в державі відбулися значні інфляційні процеси. Сума 21520 грн, яка визначена судовим рішенням як еквівалент на час розгляду справи 4000 доларів США, утримувалася із заробітної плати боржника у період з 11.11.2015 по 01.10.2019. Проте у вказаний період сума 21520 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ, була еквівалентом 814,26 доларів США. Оскільки судовим рішенням було визначено основною валютою суми боргу долар США, то позивач вважає, що йому спричинено майнову шкоду на суму 3203,50 доларів США (4000-814,26), що на поточний час еквівалентно 88835 грн. (3185,74 доларів США * 27,8852 офіційний курс НБУ для гривні на поточний час). Як правову підставу для задоволення позову вказав ст.ст. 22, 1049, 1166 ЦК України.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

На його думку, суд не врахував обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги. Відповідачка фактично повернула йому 814,26 доларів США, а тому неповернення боргу в повному обсязі і є спричиненням йому матеріальної шкоди у зв`язку з бездіяльністю відповідача. Також, вважає помилковим посилання суду на те, що у тривалому виконанні рішення суду винна виконавча служба, а не боржник, та хибним висновок суду про відсутність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення суду і завданою матеріальною шкодою. Вказав, що саме ОСОБА_2 більше двадцяти років (з 01.04.1999 -дата повернення боргу згідно договору позики та по 01.10.2019) не вчиняла жодної дії для виконання свого обов`язку повернути борг, що свідчить про свідоме, умисне небажання виконувати зобов`язання. Окрім того, вказав на помилкове застосування судом до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України, оскільки позовної вимоги щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання він не заявляв, а суд мав вирішити питання про повернення боргу в тій валюті, в якій він брався.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити її без задоволення, посилаючись на її безпідставність.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами у справі 27.02.1999 укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошову суму еквіваленту 4000 доларів США без нарахування процентів, яку зобов`язувалася повернути у строк до 01.04.1999.

У зв`язку з невиконанням договірного зобов`язання щодо повернення коштів, ОСОБА_1 у 2004 році звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 27.02.1999.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 у справі № 2-80/04, яке набрало законної сили 21.06.2004, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, як суми боргу. При цьому в резолютивній частині рішення також зазначено: «В разі неможливості стягнення боргу в доларах США стягнути 21520 грн, як суму еквівалентну сумі боргу в доларах на час розгляду справи».

На виконання вказаного судового рішення Овруцьким районним судом Житомирської області 19.01.2005 виданий виконавчий лист № 2-80/04. 09.03.2005 відкрито виконавче провадження, яке завершено 18.10.2012, а 03.08.2015 повторно відкрито виконавче провадження, яке було закінчено 01.10.2019 у зв`язку із повним фактичним виконанням стягненням із заробітної плати боржника протягом періоду з 11.11.2015 по 01.10.2019 боргу в загальній сумі 21520 грн. Будь-які рішення державного виконавця у встановленому порядку сторонами виконавчого провадження не оскаржувалися. Вказані обставини підтверджені листами Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 14.02.2020 № 11390 та від 27.01.2021 № 1271.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 року у справі № 2-80/04 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, як суми боргу, а разі неможливості стягнення боргу в доларах США стягнення 21520 грн, як суми еквівалентної сумі боргу в доларах на час розгляду справи не скасовано, не змінено і набрало законної сили.

Сума боргу в загальному розмірі 21520 грн повністю сплачена відповідачем на користь позивача на виконання судового рішення, постановленого по суті спору між сторонами з приводу невиконання договірного зобов`язання.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказав, що тривалим невиконанням рішення суду про стягнення боргу, відповідачка завдала йому майнової шкоди. Як правову підставу для задоволення позову зазначив ст.ст. 22, 1049, 1166 ЦК України.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1049 ЦК України, на яку посилався позивач, передбачає обов`язок позичальника повернути позику.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт тривалого невиконання рішення суду не є підставою для висновку про наявність шкоди та правових підстав для її відшкодування, а питання повернення боргу відповідно до ст. 1049 ЦК України вирішено рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 у справі № 2-80/04, яке набрало законної сили.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції.

Сума, яку просить стягнути позивач, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Фактично останній просить стягнути, як шкоду, завдану тривалим невиконанням рішення суду, суму 88835 грн (3185,74 долари США х 27,8852 офіційний курс НБУ для гривні на час звернення до суду), яка становить різницю між сумою боргу за договором позики (4000 доларів США) та повернутою згідно рішення суду сумою боргу у гривнях (21520 грн) в еквіваленті до суми у валюті позики (814,26 доларів США) за період виконання боржником судового рішення з 11.11.2015 по 02.10.2019.

Постанову про закінчення виконавчого провадження про стягнення боргу в розмірі 21520 грн стягувач не оспорював.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що вимоги даного позову є вимогами про повернення боргу і таке питання вже вирішено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання, у тому числі визначеного судовим рішенням, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, позивач не заявляв, про що наголосив у своїй апеляційній скарзі.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення, виклав у ньому абзац наступного змісту «Проте, здійснений позивачем розрахунок не ґрунтується на нормах статті 625 ЦК України і суперечить ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», якою передбачено, що гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні і всі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні. А тому в основу розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути покладено лише грошове зобов`язання у національній валюті України в гривневому виразі, а не в іноземній валюті чи прив`язці до її курсу щодо гривні.».

Колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини рішення слід виключити текст наступного змісту «і суперечить ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», якою передбачено, що гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні і всі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні. А тому в основу розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути покладено лише грошове зобов`язання у національній валюті України в гривневому виразі, а не в іноземній валюті чи прив`язці до її курсу щодо гривні.»., оскільки, зробивши такий висновок, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що є неприпустимим.

У іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 червня 2021 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення текст наступного змісту «і суперечить ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», якою передбачено, що гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні і всі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні. А тому в основу розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути покладено лише грошове зобов`язання у національній валюті України в гривневому виразі, а не в іноземній валюті чи прив`язці до її курсу щодо гривні.».

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 01 листопада 2021 року.