Справа № 740/4350/20
Провадження № 2/740/192/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судових засідань Полторацької В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великокошелівської територіальної громади Ніжинського району в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до Великокошелівської територіальної громади Ніжинського району в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Позов мотивувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований в 1960 році. Станом на 15.04.1991 року будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. В ньому проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 - голова, та ОСОБА_3 -його дружина, які були фактичними власниками вказаного житлового будинку, маючи право на Ѕ його частку кожний. ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті відкрилася спадщина на все його майно та майнові права, які він мав за життя. На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишив заповіт, яким все своє майно заповідав своїй дружині ОСОБА_3 . ОСОБА_3 в 6-місячний строк після відкриття спадщини відмовилася від прийняття спадщини, про що подала відповідну заяву нотаріусу. Спадщину прийняла позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги, шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. В Другій чернігівській нотаріальній конторі була заведена спадкова справа за № 397/2019 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Коли ж вона звернулася до нотаріальної контори, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину щодо частки житлового будинку, яка належала спадкодавцю, нотаріус відмовила їй в цьому, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на підтвердження права власності за спадкодавцем.

Просила суд визнати занею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду подали заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач, в особі секретаря сільської ради, в судове засідання не з`явився та на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та просив розглянути справу за наявними у справі доказами та поясненнями.

Враховуючи, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч.3 ст.211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, спадкову справу, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно довідки Великокошелівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області № 03-08/173 від 02.04.2005 померлий ОСОБА_2 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був прописаний за адресою буд. АДРЕСА_1 , разом з ним на день смерті та протягом 6 місяців була зареєстрована та проживала ОСОБА_3 (а.с.12).

Відповідно до довідки №46 від 13.02.2008, виданої виконкомом Великокошелівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, станом на 15.04.1991 в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 мешкали: ОСОБА_2 , 1935 року народження та ОСОБА_3 ,1936 року народження (а.с.11).

Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно до п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору.

Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по Ѕ частці кожного.

Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належало право власності на Ѕ частину майна у колгоспному дворі кожному, як їх члену, що не втратили право на частку в їх майні.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася із Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На випадок своєї смерті він залишив заповіт, посвідчений секретарем виконкому Великокошелівської сільської ради Ніжинського району 27.061998 року, яким все своє майно заповідав своїй дружині ОСОБА_3 (а.с.7)

ОСОБА_3 в шестимісячний строк після відкриття спадщини відмовилась від її прийняття, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою.

Спадщину прийняла позивач по справі як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_2 .

З постанови державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 17.09.2020 року вбачається, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок. (а.с.27)

Відповідно до довідки КП «Ніжинське МБТІ» №171 від 02.06.2008 року Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.06.2008 року (а.с.13-15).

На запит Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Друга чернігівська державна нотаріальна контора надіслала копію спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка містить заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини (а.с.33-42).

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 60 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 840,80 грн. судового збору, однак ним не ставиться питання про відшкодування понесених судових витрат. Таким чином судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1216, 1223, 1263-1269 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 200, 206, 263 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.О. Гагаріна