Справа №303/2518/21
2/303/1047/21
ряд. стат. звіту - 38
18 жовтня 2021 року м.Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі головуючого судді Куцкір Ю.Ю.
за участю секретаря судового засідання Славич М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу та відшкодування завданих збитків, -
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про повернення боргу та відшкодування завданих збитків.
Позов мотивований тим, що 27.12.2019 року позивач ОСОБА_1 , згідно розписки, позичив відповідачу ОСОБА_3 5 890 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 25.03.2021 року. Проте, у передбачений строк, грошові кошти відповідач не повернув та 25.01.2021 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу з проханням повернути суму заборгованості. Станом на момент подання позову відповідач суму боргу не повернув. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за борговою розпискою у розмірі 137 178 гривень, 3% річних за період з 28.12.2019 року по 27.12.2021 року у розмірі 8354,14 гривень, рівень інфляції за цей же період у розмірі 1 739,76 гривень, пеню 0,19% від суми боргу у розмірі 134228,77 гривень, а загальна сума 281 500,67 гривень. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача також на його користь 15 000 гривень моральної шкоди.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак, подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує, та просить суд розглянути справу без його участі та участі позивача.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Відзив у визначений судом строк не подав.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 27.12.2019 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 5 890 доларів США, що по курсу НБУ складає 137 237 гривень. Кінцевий термін повернення до 25.03.2021 року. У разі прострочення платежу відповідач зобов`язується сплатити пеню у розмірі 0,19% річних за кожен день прострочки (а.с. 4).
Згідно Довідки АТ «Укрексімбанк» офіційний курс НБУ гривні до долара США, станом на 27.12.2019 року, становив: 100 доларів США 2329,2885 гривень (а.с. 4).
25.01.2021 року позивачем ОСОБА_1 на адресу місця проживання відповідача ОСОБА_3 було направлено вимогу про добровільне відшкодування боргу (а.с. 6).
Дані правовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 №6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.
Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У свою чергу, суд вважає, що зазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу у тій валюті, яка визначена договором позики і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.
Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання в борг у позивача коштів, що було обумовлено сторонами у розписці, підписано власноручно відповідачем, факт неповернення цих коштів на момент звернення з позовом до суду, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою).
Разом з тим, аналізуючи надані представником позивача докази, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 борг саме в іноземній валюті у розмірі 5 890 доларів США, що по курсу НБУ, на той момент, було еквівалентно 137 237 гривень. Із розписки про отримання зазначеної суми позики вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язувався повернути позивачу отримані гроші до 25.03.2021 року. Однак, позивач ОСОБА_1 надіслав відповідачу ОСОБА_3 пропозицію про добровільне відшкодування боргу вже 25.01.2021 року, тобто за два місяці до кінцевого терміну повернення боргу, що свідчить про передчасність надісланої вимоги.
Враховуючи дані обставини, суд приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу до настання строку виконання ним зобов`язання, то відповідач ОСОБА_3 і не порушив, на той момент, взяті на себе зобов`язання.
Крім цього, суд бере до уваги той факт, що відповідач отримав від позивача гроші в борг в іноземній валюті у розмірі 5 890 доларів США, а представник позивача ОСОБА_2 просить суд стягнути борг у грошовій одиниці гривні з врахуванням суми інфляції, 3% річних за період з 29.12.2019 року по 27.12.2021 року та пеню за цей же період часу.
З цього приводу, суд зазначає наступне.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У частині четвертій статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц, провадження №14-360цс19.
Також в судовому засіданні встановлено, що згідно розписки кошти були отримані ОСОБА_3 від Ігора Пелиповича Мокогон, а позивачем по справі є Макогон ОСОБА_5 .
Крім цього, відносини між сторонами виникли на підставі, як зазначає представник позивача, щодо стягнення боргу із відповідача за розпискою, а у своїх вимогах просить стягнути із відповідача матеріальну та моральну шкоду, докази щодо спричинення останньої суду не надав.
Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, беручи до уваги вищезазначене, зокрема те, що представник позивача просить суд стягнути із відповідача матеріальну та моральну шкоду і не надав на підтвердження своїх вимог належні та допустимі докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 281 500 (двісті вісімдесят одну тисячу п`ятсот) гривень 67 копійок, моральну шкоду у сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, разом 296 500 (двісті дев`яносто шість тисяч п`ятсот) гривень 67 копійок відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складено 18.10.2021 року.
Головуючий Ю.Ю. Куцкір