Єдиний унікальний номер судової справи: № 487/6592/19
Номер провадження № 22-ц/812/24/21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З.,Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача - Климовича А.В. , представника відповідача - Зотікова С.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Климовичем Андрієм Володимировичем

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кузьменко В.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди), -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2019 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з квітня 2009 року є власником автомобіля «Toyota Camry», 2008 року, випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У 2016 році вирішив використати його у своїй господарській діяльності задля отримання прибутку, передавши його в оренду ТОВ «Ніколь МК» відповідно до укладеного 15 липня 2016 року договору оренди строком до 31 грудня 2019 року зі сплатою орендної плати у розмірі 12 000 грн. за 30 календарних днів. Хоча умовами вказаного договору і було передбачено обов`язок орендодавця передати вказаний автомобіль орендарю протягом 7 календарних днів з дня укладання договору, автомобіль вчасно не було передано у зв`язку з тим, що зазначений автомобіль незаконно перебував у користуванні відповідача. В подальшому, 15 липня 2016 року було укладено додаткову угоду, якою встановлено новий строк для передачі автомобіля - 30 календарних днів та вказано про те, що до 24 серпня 2016 року орендна плата за договором не сплачується. Однак у зазначений строк автомобіль також не було передано, через відсутність його у позивача. Через неправомірні дії відповідача, який не повертав автомобіль позивачу та незаконно його утримував, умови договору оренди ОСОБА_2 виконати не зміг, у зв`язку з чим не отримав дохід за договором оренди, на який сподівався, що є збитками (упущеною вигодою).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 420 400 грн. упущеної вигоди та судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2020 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено завдання йому збитків у вигляді упущеної вигоди, а відтак не доведення позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, має наслідком відмови у задоволенні позову.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, адвокат Климович А.В. діючи в інтересах ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач не має права розпоряджатися оригіналами документів, які перебувають у ТОВ «Ніколь МК» і не міг передати ці документи суду - то отримав нотаріально посвідчену копію договору і додаткової угоди, які мають силу оригіналу та свідчать про укладання між позивачем та ТОВ «Ніколь МК» договору оренди транспортного засобу.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Зотіков С.Є. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 16 квітня 2009 року, виданого Новоодеським ВРЕВ УДАІ УМВС України в Миколаївській області, ОСОБА_2 належить легковий автомобіля «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 (т. 1 а.с.21,239).

З квітня 2013 року по липень 2019 року вказаний автомобіль перебував у володінні та користуванні ОСОБА_3 , що підтверджується копіями декларацій відповідача за 2014-2018 роки (т. 1 а.с.43-69).

Починаючи з 2016 року між сторонами тривали судові спори щодо права власності на вказаний транспортний засіб «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року, було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про спростування інформації, яким визнано недостовірною інформацію, поширену відповідачем в інтерв`ю Миколаївський обласний інтернет - газеті «Новості N1», розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, та на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» відносно того, що ОСОБА_3 заволодів автомобілем «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль (т. 1 а.с .135-141).

Вказаним рішенням встановлені обставини, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 дав інтерв`ю Миколаївській обласній Інтернет-газеті «Новости N1», в якому звинуватив відповідача у заволодінні автомобілем шахрайським шляхом, стверджуючи, що він домовився з відповідачем про продаж йому автомобіля за ціною 25 000,00 доларів США та передав автомобіль відповідачу, а останній обіцяв розрахуватись за нього до кінця 2013 року, однак нічого не сплатив за нього. Відповідач також дав інтерв`ю цій же Інтернет-газеті, в якому пояснив, що він купив автомобіль у батька позивача та повністю розрахувався з ним у 2013 році, проте вони домовлялися переоформити автомобіль у 2014 році, але не встигли це зробити, оскільки ОСОБА_4 наприкінці 2013 року тяжко захворів, та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

22 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладено арешт на вказаний вище автомобіль до набрання законної сили рішенням суду по даній справі (т. 1 а.с.142-143).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль відмовлено (т. 1 а.с. 97-102).

27 червня 2019 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 листа про готовність передати автомобіль Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та узгодити дату та час передачі (т. 1 а.с. 148-150).

На підставі акту приймання-передачі автомобіля від 06 липня 2019 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та комплект ключів від автомобіля (т. 1 а.с.105).

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння автомобіля (справа № 487/604/18), провадження у даній справі ухвалою від 24 квітня 2018 року було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, який ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2019 року залишений без розгляду (т. 1 а.с.144).

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_3 420 400 грн. упущеної вигоди, ФОП ОСОБА_2 посилався на те, що з вини відповідача, який не повертав належний йому автомобіль ним не було виконано вимоги договору оренди транспортного засобу, у зв`язку з чим він не отримав дохід за вказаним договором, на який сподівався, що є збитками (упущеною вигодою).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 03 червня 2014 року ФОП ОСОБА_2 перебуває на обліку як платник єдиного внеску у Головному Управлінні ДФС в Одеській області, Південне Управління у м. Одесі, Приморська державна податкова інспекція (т. 1 а.с.17-20).

Основним видом діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культу і насіння олійних культур (КВЕД 01.11) серед інших видів діяльності є надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування (КВЕД 77.31), надання в оренду інших машин, устаткування та товарів н.в.і.у (КВЕД 77.39).

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У частині першій статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Так, на підтвердження вказаних вимог представником позивача було надано копії договору оренди транспортного засобу, укладено 15 липня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ніколь МК», одна з копій посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. 27 грудня 2019 року за р/№1706 (т. 1 а.с.22, 173-174).

Згідно п.1.1. вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування строком до 31 грудня 2019 року транспортний засіб, а саме легковий автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 .

Орендований автомобіль передається орендарю протягом 7 календарних днів з дня укладання та підписання цього договору (п. 3.1 Договору).

Орендна плата встановлюється у розмірі 12 000 грн. за 30 календарних днів оренди автомобіля (п. 5.1. Договору).

25 липня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ніколь МК» укладено додаткову угоду до договору оренди транспортного засобу, відповідно до якої сторони домовились продовжити строк передачі автомобіля від орендодавця орендарю на тридцять календарних днів - до 24 серпня 2016 року та до цієї дати орендна плата за договором оренди становить 0,00 грн., що вбачається з копії цієї додаткової угоди одна з яких посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. 27 грудня 2019 року за р/№1702 (т. 1 а.с.23, 175).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив в тому числі з того, що на вимогу суду не було надано оригіналів вказаних вище документів, що в свою чергу позбавило відповідача можливості заявити клопотання про призначення судової технічної експертизи документів для визначення часу нанесення підписів та відтисків печаток сторін договору оренди та додаткової угоди.

Між тим, під час апеляційного розгляду представником позивача - адвокатом Климовичем А.В. були надані оригінали вказаних вище документів.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача - адвоката Зотікова С.Є. по справі призначено судову технічну експертизу документів, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів від 24 вересня 2021 року №5816/21-34/5817/21-33, відповісти на питання «чи виконано підпис фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніколь МК» Івануни Ігоря Володимировича в договорі оренди транспортного засобу від 15 липня 2016 року, укладеного між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Ніколь МК» у той час, яким датований договір 15 липня 2016 року, а у разі неспівпадання, встановити фактичний час виконання підписів (оригінал договору т. 2 а.с.2-3) та « чи виконано підпис фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніколь МК» Івануни Ігоря Володимировича в додатковій угоді від 25 липня 20176 року, укладеній між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніколь МК» у той час, яким датована угода - 25 липня 2016 року, а у разі неспівпадання, встановити фактичний час виконання підписів (оригінал додаткової угоди тю. 2 а.с.15)» не вдається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

Встановити, чи нанесені відтиски печаток від імені ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ніколь МК» у договорі оренди транспортного засобу від 15.07.2016 та у додатковій угоді від 25.07.2016, укладених між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ніколь МК», у період часу, яким датовані ці документи, а саме договір - 15.07.2016 та додаткова угода - 25.07.2016, чи інший період часу, - не виявляється можливим: - у зв`язку з відсутністю вільних зразків відтисків печатки від імені ФОП ОСОБА_2 за той період часу, яким датовані досліджувані документи (липень 2016), а в наявних зразках відтисків датованих періодом листопада 2016-січня 2017рр., відсутні встановлений комплекс збіжних експлуатаційних ознак, як у досліджуваних відтисках печатки, - у зв`язку з непридатністю для дослідження відтисків печатки від імені ТОВ «Ніколь МК» для встановлення періоду часу їх нанесення у досліджуваних документах (т. 2 а.с.118-134).

Отже, з урахуванням встановленого та виходячи з принципу презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) слід констатувати, що між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Ніколь МК» виникли правовідносини за договором оренди транспортного засобу від 15 липня 2016 року та додаткової угоди до нього від 25 липня 2016 року.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 704/962/17 (провадження № 61-47536св18) зроблено висновок по застосуванню статей 22, 614, 623 ЦК України та вказано, що «презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини».

Як встановлено судом, на момент укладення договору оренди транспортного засобу із ТОВ «Ніколь МК» від 15липня 2016 року позивач не володів «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , він перебував у володінні та користуванні відповідача з квітня 2013 року, а з травня 2016 року між сторонами тривали судові спори щодо права власності на вказаний вище автомобіль. Відтак, позивач не міг не розуміти, що передача ним транспортного засобу в оренду ТОВ «Ніколь МК» станом на 15 липня 2016 року була неможлива.

Отже встановлене свідчить про те, що позивач не довів можливості реального отримання ним доходу від здачі спірного автомобіля ТОВ «Ніколь МК» в оренду за договором оренди транспортного засобу від 15 липня 2016 року.

Крім того, судом встановлено, що в діях ОСОБА_3 при заволодінні спірним автомобілем у 2013 року відсутній склад кримінального правопорушення, що вбачається з постанови прокуратури Миколаївської області від 31 липня 2017 року, якою кримінальне провадження ЄДРП №001566 від 13 червня 2016 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 2844 КПК України, що свідчить про відсутність такого елементу складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка відповідача, яка стала єдиною і достатньою причиною, що позбавила можливості позивача отримати прибуток.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача упущеної вигоди та відмовив у задоволені позову з підстав його недоведеності.

Посилання суду на не доведення факту укладення між сторонами у 2016 році договору оренди транспортного засобу не вплинуло на остаточний висновок суду про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зобов`язаний повідомляти відповідача про укладення ним договору транспортного засобу з ТОВ «Ніколь МК» не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів щодо здійснення ФОП ОСОБА_2 заходів щодо повернення належному йому автомобіля у зв`язку з укладенням договору матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Климовичем Андрієм Володимировичем залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.