Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/18603/20
Номер провадження 22-ц/824/12550/2021
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Українець
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 жовтня 2021 року місто Київ

Номер справи 760/18603/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

сторони:

позивач Приватне акціонерне товариство

«Акціонерна компанія «Київводоканал»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Українця В.В., в приміщенні Солом`янського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» №110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменовано на ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж). Повідомленням визначено, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг.

Позивач вказав, що ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору, оскільки після розміщення повідомлення та договору у газеті останній не надав жодних повідомлень про відмову від надання зазначених послуг. 04 квітня 2017 року між ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та відповідачем було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач не сплачує в повному обсязі послуги з центрального постачання холодної води та послуг з водовідведення, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2014 року по 30 червня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 2 081,57 грн.

З урахування зазначених обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 2 081,57 грн, 430,41 грн - три проценти річних та 1 880,11 грн інфляційних втрат.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року позов ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 2 081,57 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 880,11 грн, три проценти річних у сумі 430,41 грн, а також 2 102,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд не врахував, що він є співвласником квартири, а тому не є відповідачем у повній мірі за заборгованістю, яка виникла за спожиті послуги. Просить суд визнати його неналежним відповідачем у справі у повному обсязі за спожиті послуги, оскільки згоден солідарно нести відповідальність за борговими зобов`язаннями перед позивачем разом із іншими співвласниками квартири. Вказав, що фактично він не отримував від позивача послуг у розмірі нарахованому останнім, розрахунок заборгованості є недоведеним та не може бути доказом наявності у відповідача заборгованості за фактичне споживання послуг. Зазначив, що фактичне споживання послуг по квартирі АДРЕСА_2 не відповідає розрахунку заборгованості позивача. Судом не враховано, що відповідачем частково погашалася заборгованість за договором реструктуризації від 17.08.2018. Звернув увагу суду на те, що у період виникнення заборгованості він проживав і проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де і сплачує послуги ПрАТ «АК «Київводоканал». Суд не врахував і не застосував у спірних правовідносинах п.10 ст.7 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «АК «Київодоканал» зазначило, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги відповідача надуманими та безпідставними. Товариство вказало, що відповідач є споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 на підставі Договору, опублікованого 05.08.2014 в газеті «Хрещатик» №110 (4510). Між позивачем і відповідачем 04.04.2017 було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), а тому обов`язок, який випливає з договірних відносин, щодо погашення боргу за житлово-комунальні послуги виник саме у відповідача, як замовника таких послуг. Позивач зазначив, що ОСОБА_1 є належним відповідачем. Закон надає право позивачу стягувати заборгованість з одного з боржників, а той у свою чергу непозбавлений права у подальшому, звернутися до суду про стягнення коштів на утримання майна, в порядку регресу частини понесених витрат з недобросовісних користувачів послуг.Жодних даних, належним чином складених відповідно до норм чинного законодавства, про непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 до ПрАТ «АК «Київводоканал» не надходило. Відповідач зобов`язаний щомісячно знімати показання квартирних засобів обліку та надавати позивачу. Однак відповідач неналежним чином виконує дане зобов`язання, показникизасобів обліку води передає не кожного місяця, в зв`язку з чим позивач, відповідно до п.11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в місяці, в які відповідач не передав показники квартирних засобів обліку, здійснює нарахування вартості наданих послуг згідно з показаннями будинкового засобу обліку. Позивач зазначив у відзиві, що в період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року позивачембуло здійснено перерахунок вартості наданих відповідачу послуг відповідно до показань засобів обліку відповідача і здійснено коригування на суму 1 677, 56 грн, відповідно до показників приладів обліку води на фактичні, яке відображено в розрахунку заборгованості. А тому розрахунок заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом. Товариство вважає, що судом першої інстанції усі вищевикладені обставини було досліджено, перевірено та надано їм відповідну оцінку, рішення суду від 07.04.2021 було прийнято з додержанням вимог ст.263 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснював оплату спожитих ним і наданих позивачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до умов договорів та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є законним та обґрунтованим, повністю відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносини) договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, за змістом даних норм відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Зокрема, згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Водночас за частиною третьої статті 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменовано на ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж).

Повідомленням визначено, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг.

ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору, оскільки після розміщення повідомлення та договору у газеті останній не надав жодних повідомлень про відмову від надання зазначених послуг.

04 квітня 2017 року між ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що відповідач не сплачує у повному обсязі за фактичне щомісячне споживання послуг з центрального постачання холодної води та послуг з водовідведення.

17 серпня 2018 року між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 був укладений договір №/Р/2018 про розстрочення заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , яка станом на 17.08.2018 становила 2 904,54 грн, підписання якого свідчить про фактичне визнання відповідачем свого боргу. Однак заборгованість в добровільному порядку у повному обсязі на умовах, визначених у даному договорі ОСОБА_1 так і не сплатив позивачу.

Згідно розрахунку заборгованості ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 жовтня 2014 року по 30 червня 2020 року у відповідача наявна заборгованість, яка складається з:

- 2 081,57 грн - заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги;

- 430,41 грн - три проценти річних;

- 1 880,11 грн - інфляційні втрати.

Так, частиною 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Згідно ст.901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Положеннями статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, опалення, вивезення побутових відходів.

Положення частини третьої статті 20 вказаного Закону передбачають, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 1 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, згідно пункту 2 статті 5 якого комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У даному випадку, наявність відносин між сторонами, а, отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків у кожної із сторін, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитих послуг, а особа, як споживач послуг чи власник житла, зобов`язана здійснювати оплату виставлених рахунків належним чином.

Однак, всупереч зазначеному, відповідач неналежним чином виконував покладені на нього зобов`язання за договорами, своєчасно і у повному обсязі не оплачував спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за період з 01 жовтня 2014 року по 30 червня 2020 року, внаслідок чого виникла заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 2 081, 57 грн, а також 430,41 грн три процента річних та 1 880,11 грн інфляційні втрати.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що відповідач володіє часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) їх виконавцем - ПрАТ «АК «Київводоканал» на підставі відповідних договорів про надання комунальних послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованостіза надані та спожиті житлово-комунальні послуги, 3 % річних та інфляційних втрат. При цьому, суд першої інстанції вірно взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки він не спростований відповідачем.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності обсягів наданих послуг та обґрунтування розміру нарахованої заборгованості колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Так, відповідно до п.2.3. Договору плата за надані послуги за наявності обліку води справляються за їх показами згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630.

Пунктом 11 Правил визначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку.

Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири.

Таким чином, споживач зобов`язаний щомісячно знімати показання квартирних засобів обліку та надавати товариству.

Однак, відповідач неналежним чином виконував дане зобов`язання, показники засобів обліку води передавав не кожного місяця, у зв`язку з чим позивач, відповідно до п.11 Правил, в місяці, в які відповідач не передав показники квартирних засобів обліку, здійснював нарахування вартості наданих послуг згідно з показаннями будинкового засобу обліку.

У період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року позивачем було здійснено перерахунок вартості наданих послуг відповідно до показань засобів обліку відповідача і здійснено коригування на суму 1 677, 56 грн, відповідно до показників приладів обліку води на фактичні, що відображено в розрахунку заборгованості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом, а доводи апеляційної скарги в цій частині хибними та такими, що повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідач був зобов`язаний його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦК України докази на його спростування, чого відповідачем зроблено не було.

Доводи апеляційної скарни у тому, що ОСОБА_1 не є належним відповідачам по відшкодуванню заборгованості у повному обсязі за отримані від позивача послуги, оскільки є лише співвласником квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 15.08.1995 року.

Так, статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Але, договір про надання комунальних послуг, договір про реструктуризацію заборгованості було укладено позивачем саме с відповідачем, а тому він має нести відповідальність відповідно до умов укладеного ним договору.

Боржник, який виконав обов`язок за інших співвласників майна, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з співвласників, які реально користувались зазначеною послугою, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто співвласник, який виконав обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено ВС у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Отже, суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи та правильно застосувавши норми права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову та покладення на ОСОБА_1 обов`язку по сплаті позивачу заборгованості за отримані послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), який у свою чергу не позбавлений можливості пред`явити відповідний позов до співвласників квартири АДРЕСА_2 , вважаючи своє право порушеним.

Посилання апелянта на ту обставину, що він у спірний період не проживав у квартирі АДРЕСА_2 , а тому на нього не може бути покладено обов`язок по сплаті послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), оскільки такі послуги ним не використовувалися, суд апеляційної інстанції оцінює критично, так як відповідач є співвласником квартири та має законне право користування нею, а отже повинен нести витрати по її утриманню. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , у період виникнення заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). Із відповідними заявами чи клопотаннями ОСОБА_1 до ПрАТ «АК «Київводоканал» не звертався, про вказану обставину Товариство не повідомляв, а підписуючи договір реструктуризації фактично погодився із наявною у нього сумою заборгованості перед позивачем, яку погодився сплатити.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. Так як судом апеляційної інстанції було відстрочено апелянту сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення, судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 28.10.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна