Справа № 490/7084/20 Головуючий в 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження № 22-ц/812/114/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 січня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

із секретарем: Богуславською О. М.,

за участю: заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи - Єрмакова Є. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. в залі судових засідань у місті Миколаєві о 10 годині 37 хвилині зі складанням його повного тексту, по справі

за заявою

ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

про видачу обмежувального припису,

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким заборонити йому перебувати у місці спільного проживання з заявницею, а саме квартирах АДРЕСА_1 , наближатися до неї на відстань 200 метрів, а також до місць які вона часто відвідує, телефонувати, листуватися, контактувати особисто або через третіх осіб, усунути перешкоди в користуванні спільним майном подружжя, яким є квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що починаючи з 1995 року спільно проживала з ОСОБА_2 в квартирах АДРЕСА_1 , в тому числі з 26 квітня 2002 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі.

За цей час ОСОБА_2 систематично чинив насильство по відношенню до заявниці, що виражалося у вигляді агресивного поводження, висловлювання нецензурною лайкою, словесних образ, крику, приниженні, погроз, яке навіювало почуття провини, а також принижувало честь і гідність.

Вказані дії ОСОБА_2 змушували заявницю викликати поліцію, про що було складено протоколи про адміністративні правопорушення щодо вчинення домашнього насильства, проведено профілактичні бесіди та здійснено попередження про адміністративну та кримінальну відповідальність, а також видано 1 жовтня 2020 року терміновий заборонний припис відносно нього, як кривдника.

Разом з тим ОСОБА_2 не виконує вимоги припису, та навпаки, почав виганяти заявницю з дому, продовжуючи здійснювати психологічне насильство, що змусило її звернутись до суду з цією заявою.

У запереченнях на заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа вважав її доводи безпідставними, та не підтвердженими допустимими та достатніми доказами.

Вказував, що на його думку, звернення ОСОБА_1 з цією заявою викликано наявністю цивільно - правового спору між сторонами, пов`язаного з поділом спільного майна подружжя.

Також спростовував факти вчинення будь-якого насильства та погроз, наголошуючи, що з 16 липня 2020 року заявниця перестала приходити до будинку, а у подальшому, у супроводі працівників поліції, безперешкодно потрапила до будинку та мала змогу забрати речі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав з покладенням на нього наступного обов`язку на строк шість місяців, а саме усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спільним майном шляхом надання вільного доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_2 ).

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що заявницею за допомогою належних доказів не доведені факти фізичного та психічного насилля відносно неї, які б вчинялися ОСОБА_2 , і тому підстав для видачі обмежувального припису в частині заборони перебування в місці спільного проживання з заявницею, та наближення до неї самої та місць, які вона часто відвідує, а також заборони вести листування, телефонувати або контактувати з заявницею або через третіх осіб, немає. Одночасно з метою попередження економічного насильства, за відсутністю доступу заявниці до спільного майна, та наявності спору про поділ майна, є підстави для надання ОСОБА_1 вільного доступу до квартири.

В апеляційній скарзі заінтересована особа ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність рішення суду в частині задоволення вимог, просив його скасувати в цій частині, та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 в повному обсязі. У частині відмови рішення суду не оскаржував.

Вказував, що факти вчинення домашнього насильства, які є єдиною підставою для застосування обмежувального припису, не доведені жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, на його думку, суд вийшов за межі заяви ОСОБА_1 , яка не посилалась в своїй заяві на вчинення щодо неї економічного насильства, а вказувала лише на вчинення психологічного насильства.

Наголошував на тому, що через ухвалення такого рішення він фактично був позбавлений єдиного житла на певний проміжок часу, оскільки задля уникнення провокацій змушений був покинути місце свого проживання на час коли ОСОБА_1 потрапила до квартири, знявши замки.

У відзиві на апеляційну скаргу заявниця вважала її доводи необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити із наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2002 року (а. с. 12).

З 8 червня 2007 року заявниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з липня 2016 року знята з вказаної реєстрації та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.3).

Власником будинку АДРЕСА_5 з травня 2009 року є ОСОБА_2 , за яким також зареєстровано гараж № НОМЕР_1 в кооперативі «Ракета». Одночасно за ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності нерухоме майно, набуте нею з різних підстав під час шлюбу, а саме: садовий будинок у СТ «Зайчевське» Вітовського району Миколаївської області, земельна ділянка за тією ж адресою для введення садівництві, та дві квартири: однокімнатна квартира АДРЕСА_6 , та трикімнатна квартира АДРЕСА_7 (а.с.34-40).

З 16 липня 2020 року між учасниками справи існує спір, щодо набутого майна, внаслідок чого ОСОБА_1 подана позовна заява до суду (а.с.59-62).

Одночасно, зі спором, який виник щодо майна, заявницею зроблено декілька звернень до органів внутрішніх справ, починаючи з 14 липня 2020 року щодо застосування до неї її чоловіком ОСОБА_2 домашнього насилля, яке виразилося в образах, нецензурній лайці та погрозах, відібранні ключів та неможливості потрапити до квартири, у якій ОСОБА_1 є зареєстрованою (а.с.109-132). Усі звернення є однотипними, по ним представниками поліції проведені перевірки, винесено одне попередження, складено один протокол про адміністративне правопорушення, та винесено один терміновий заборонний припис.

Усі вищенаведені докази належним чином досліджені судом та ним не встановлено фактів застосування ОСОБА_2 до заявниці ОСОБА_1 домашнього фізичного та психологічного насилля, внаслідок чого винесено рішення про відмову у задоволенні поданих ОСОБА_1 вимог заяви в цій частині, та яке в цій частині жодним з учасників справи не оскаржено, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

В той же час, не встановивши фактів фізичного чи психологічного насилля, суд першої інстанції з метою попередження економічного насилля, за наявності спору про поділ майна та надання заявниці вільного доступу до її речей, виніс обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 з покладенням на нього обов`язків з усунення перешкод в користуванні спільним майном подружжя.

За такого, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, колегія суддів керується наступним.

За змістом статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначається, що економічним насильством є одна із форм домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

При цьому відносно кривдника особи, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, може бути винесено обмежувальний припис, яким є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

В той же час запобігання домашньому насильству є система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Відтак, аналіз термінології, визначеної Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дозволяє колегії суддів зробити висновок, що обмежувальний припис, як захід тимчасового обмеження прав та покладення обов`язків, не відноситься до системи заходів запобігання домашньому насильству, так як може бути винесено виключно особі, яка вже вчинила економічне насильство, відносно постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству».

Відповідно до статті 350? ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 частини 1 статті 350? ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При встановленні факту домашнього насильства за пунктом 2 частини 1 статті 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила таке насильство, може бути винесено обмежувальний припис.

Згідно з частиною 2 статті 26 вищевказаного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи, заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.

За пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Як вбачається з форм оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, що складені відносно ОСОБА_2 17 серпня і 1 жовтня 2020 року на підставі заяв ОСОБА_1 (а.с.122, 130), фактів економічної залежності ОСОБА_1 від ОСОБА_2 представниками поліції не встановлено, як не встановлено фактів того, що ОСОБА_2 виганяв ОСОБА_1 з місця проживання або погрожував здійснити такі дії.

Не встановлено таких обставин і у постанові Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року, на підставі якої провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 за частиною 1 статтею 173? КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Не є належним доказом щодо вчинення економічного насильства і терміновий заборонний припис, складений 1 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_2 (а.с.129-130), оскільки його зміст суперечить формі оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 1 жовтня 2020 року, за наслідками якої його і було складено.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині видачі обмежувального припису та задоволеної частини покладених на ОСОБА_2 обов`язків суперечить, як встановленим самим судом обставинам справи, так і нормам матеріального права, викладеним у Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема в частині того, що обмежувальні заходи можуть бути застосовані судом лише відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила економічне насильство стосовно постраждалої особи, а не як захід запобігання економічному насильству з метою його попередження. Такі заходи не можуть бути використані і по факту вирішення спору, що виник з цивільно-правових відносин сторін, оскільки за своєю суттю спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству не є одним із способів захисту порушеного цивільного права, а відносяться до спеціальних адміністративних примусових заходів впливу, наслідком застосування яких є обмеження прав та свобод особи.

Проаналізувавши наведені обставини справи, судова колегія дійшла висновку про те, що дії ОСОБА_2 не містять ознак домашнього економічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису в частині покладення обов`язку щодо усунення перешкод в користуванні квартирою.

Отже, рішення в частині задоволених вимог підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням у цій частині нового про відмову у задоволенні таких вимог.

В іншій частині рішення суду не переглядалося, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статями 367, 374-376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2020 року в частині видачі обмежувального припису про усунення перешкод скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 з покладенням на нього обов`язку про усунення перешкод.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

С. Ю. Колосовський