Справа № 357/8317/21
Провадження 4-с/357/45/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Цукуров В. П. ,

секретар судового засідання Чайка О.В., ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Біла Церква Київської області скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Закрасняної Юлії Петрівни про визнання дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - «Заявник») звернулась до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - «Заінтересована особа») про визнання неправомірною бездіяльність держаного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) Закрасняної Ю.П. щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови про арешт нерухомого майна боржника у виконавчому провадженні № 32068602 від 05.04.2012 року, яку виніс державний виконавець Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Закрасняна Ю.П. у виконавчому провадженні № 32068602 та зобов`язати державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) Закрасняної Ю.П. припинити обтяження накладене на все нерухоме майно в вигляді арешту яке належить ОСОБА_1 та вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12412807, зареєстрований 19.04.2012 року.

В обґрунтування заявлених вимог Заявник посилається на наступні обставини.

Заявник має у власності 21/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 19.08.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та земельну ділянку кадастровий номер :05:008:0196.

Вирішивши реалізувати своє право на відчуження своєї власності, в зв`язку з чим звернулась до органів нотаріату, де дізналася, що все її майно перебуває під арештом, який накладено Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції по виконавчому провадженню №32068602 винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 , про, що 19.04.2012 року внесені відомості про реєстрацію в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження:12412807.

Заявник звернулась з заявою до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) з заявою про скасування даного обтяження.

05.07.2021 року було отримано відповідь №66002 від начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Соколовського О.В., в якій зазначено, що у період з 05.04.2012 року по 28.11.2012 рік на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №2-104 виданий 23.02.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 57 675,43 грн.

28.11.2012 року державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (який діяв до 05.10.2016 року №1404-VІІІ).

Однак, на даний час жодних дій щодо вилучення з Реєстру запису про арешт нерухомого майна державними виконавцями Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ), вжито не було.

Разом з тим, виконавче провадження закінчено, а матеріали знищено за строком давності.

23.07.2021 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі (а.с.24-25).

12.08.2021 року засобами електронного зв`язку на адресу суду головним державним виконавцем М.Рябоконь направлений відзив на скаргу, в якій просив відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі (а.с.40-43).

21.10.2021 року у судове засідання заявник та представник суб`єкта оскарження державний виконавець Закрасняна Ю.П. не з`явились, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Через канцелярію суду представником заявника адвокатом Конновою Н.І. була подана заява про розгляд справи без участі заявника та її представника, просила скаргу задовольнити (а.с.56).

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов висновку про те, що вимоги скарги ґрунтуються на законі, вона є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30.10.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1707, ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.6).

Виконавче провадження №32068602 від 05.04.2012 року було відкрито на підставі виконавчого листа №2-104 виданого 23.02.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 57 675,43 грн.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року, чинній на момент прийняття рішення) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Інформація, що державний виконавець виносив постанову про арешт майна скаржника, під час відкриття виконавчого провадження, відсутня.

28.11.2012 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, тобто виконавче провадження було завершено.

Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Частина 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження».

На теперішній час зазначені виконавчі провадження завершені на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Надати більш детальну інформацію або будь-які документи виконавчого провадження відділ примусового виконання рішень не має змоги, у зв`язку із знищенням виконавчого провадження по закінченню терміну зберігання.

Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо строків для пред`явлення до виконання виконавчого документу на виконання рішення або наявності відкритого виконавчого провадження на виконання цього судового рішення.

Таким чином, наявність арешту майна та заборони на його відчуження, вчиненні під час виконавчого провадження, яке на цей час завершено та не забезпечує виконання рішення суду, а лише порушує права відповідачів, так як законодавством України не передбачено існування арешту майна відповідачів та заборони на його відчуження у випадку відсутності відкритого виконавчого провадження.

Оскільки, в даній справі відсутнє відкрите виконавче провадження та строки для пред`явлення до виконання виконавчого документу спливли, а тому наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права заявника щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності.

При цьому, право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності у даній справі та дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку про те, що скарга є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права.

При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 260-261, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Зобов`язати Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Київ) зняти арешт, накладений в рамках виконавчого провадження № 32068602, про що внесені відомості про реєстрацію 19.04.2012 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження:12412807, зареєстрований 19.04.2012 року), яку виніс державний виконавець Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у виконавчому провадженні № 32068602на майно боржника ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду безпосередньо або через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвалу надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяВ. П. Цукуров