Справа № 141/127/21
Провадження № 22-ц/801/2320/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 рокуСправа № 141/127/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №141/127/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний Банк» про захист прав споживача,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2021 року, яке ухвалене суддею Климчуком С.В. в Оратівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 27 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до АТ «Перший український міжнародний Банк» про захист прав споживача, мотивуючи позовні вимоги тим, що між нею та АТ «Перший український міжнародний Банк» було укладено кредитний договір № 101 від 11 червня 2018 року. За даним договором ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 10220 грн, з яких 8000 грн на загальні споживчі цілі, 1920 грн для оплати договору страхування (для отримання кредиту); 300 грн сплата разової комісії.

У п. 4 кредитного договору зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,35 %, що з урахуванням розміру кредиту становить 342,37 грн.

Дана умова щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості договору про споживчий кредит є несправедливою. Тобто п. 4 кредитного договору ОСОБА_1 фактично встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Також, розмір указаної комісії, який встановлений відповідачем у кредитному договорі, є непропорційним по відношенню до процентів за кредит. Внаслідок чого, саме ця плата має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг. Так згідно графіку платежів комісія за 24 місяці складає 8216,88 грн, проценти за кредит за 24 місяці 1326,06 грн.

Тобто розмір комісії в 6 раз більший за розмір процентів по кредиту. Також розмір комісії більший, ніж кошти отримані позивачем за умовами кредитного договору.

Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, зазначена плата перевищує розмір отриманого кредиту (без врахування відсотків за користування ним), п. 4 кредитного договору є несправедливим, містить істотний дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону, а тому є нікчемним.

Таким чином, позивач просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути із АТ «Перший український міжнародний банк» на свою користь грошові кошти у розмірі 8216,88 грн сплачені в якості комісії за умовами кредитного договору № 101 від 11 червня 2018 року.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просив скасувати рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути із АТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3615,64 грн, сплачені в якості комісії за умовами кредитного договору № 101 від 11 червня 2018 року. Стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, прийшов до помилкового висновку про недоведеність факту сплати позивачем коштів за умовами кредитного договору в якості оплати комісії.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2018 року між позивачем АТ «Перший український міжнародний банк» було укладено кредитний договір № 101.

Згідно заяви № 101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 11 червня 2018 року, ОСОБА_1 отримала у АТ «Перший український міжнародний банк» споживчий кредит на загальні споживчі цілі, оплату договору страхування та сплату разової комісії банку, в розмірі 10220 грн, з яких: 8000 грн на загальні споживчі цілі, 1920 грн для оплати договору страхування та 300 грн для сплати разової комісії, строком на 24 місяці.

Відповідно до п. 4 кредитного договору розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,35 %.

За умовами заяви № 101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 11 червня 2018 року, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,35%, розмір процентної ставки - 12,00 % річних, разова комісія - 0,00%+300,00 грн.

Підписанням цієї заяви ОСОБА_1 підтвердила, що приймає публічну позицію ПАТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погодився з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуг з укладання договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердив свою згоду на укладання договору страхування.

За умовами страхування життя зі споживчим кредитом, ОСОБА_1 шляхом підписання цієї заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодилася та прийняла у повному обсязі публічну пропозицію укласти договір добровільного страхування життя за програмою «Страхування життя зі споживчим кредитом готівкою «ПрАТ «УАСК «АСКА «Життя», від імені якого діє ПАТ «ПУМБ», на умовах, розміщених на офіційному веб-сайті страховика та зазначених у вигляді заяви на приєднання до договору страхування.

Згідно наданого суду відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 101 від 11 червня 2018 року заборгованість станом на 07 липня 2021 року становить 8902,31 грн, яка складається з наступного: 4601,24 грн прострочена заборгованість за комісією; 4301,07 грн неустойка за порушення зобов`язань по кредиту.

Як вбачається з графіку платежів комісія за обслуговування кредитної заборгованості складає 342,37 грн щомісяця. Загалом за 24 місяці комісія складає 8216 грн. 88 коп.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», яка регламентує черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу сплачується прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачується неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», інформація, необхідна для отримання споживчого кредиту споживачем, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит, повинна бути розміщена кредитодавцем на своєму офіційному веб-сайті.

Споживач перед укладанням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладання договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електроні документи та електродний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визначається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладання договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, у п. 4 кредитного договору сторони погодили розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,35 %, що становить 342,37 грн, яка підлягає сплаті позичальником щомісяця протягом строку кредитування.

Згідно умов кредитного договору № 101 від 11 червня 2018 року, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, за розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана комісія є платою за послуги, що супроводжують кредит, та є дискримінаційною щодо позичальника, порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних доказів сплати комісії, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Враховуючи всі обставини цієї справи, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення про відмову в стягненні комісії за обслуговування кредитної заборгованості та ухвалення нового про часткове задоволення позову у зв`язку з тим, що судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості позивача перед Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» станом на 07 липня 2021 року, розмір заборгованості в частині комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 4601,24 грн, тобто ОСОБА_3 фактично було сплачено на користь банку в якості щомісячної комісії грошові кошти загальною сумою 3615,64 грн, яку позивач і просила стягнути з відповідача (т.1 а.с.229 230).

Отже, оскільки судом підтверджено обставини нікчемності пункту 4 кредитного договору від 11 червня 2018 року в частині комісії за обслуговування кредитної заборгованості (супутня послуга), а позивачем сплачено в рахунок цієї винагороди 3615,64 грн, що підтверджується вищезазначеним розрахунком та не спростовано відповідачем, то вказана сума підлягає стягнення з АТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_3 .

Аналогічні правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №703/1518/18.

З урахуванням заявлених позовних вимог, встановлених по справі обставин, вимог матеріального закону, у тому числі положень частини 5 статті 216 ЦК України, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.

З підстав викладеного висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не можна вважати правильним, у зв`язку з цим рішення суду слід скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2021 року зобов`язано позивача ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн.

Згідно квитанції №64321 від 10 березня 2021 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмір 908 грн (т.1 а.с.22).

Беручи до уваги те, що позивач в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, а судом апеляційної інстанції прийнято рішення про задоволення позовних вимог, понесені ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору при виконанні ухвали суду першої інстанції в розмірі 908 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний Банк» про захист прав споживача задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму в розмірі 3615 грн 64 коп., що сплачена в якості комісії за умовами кредитного договору № 101 від 11 червня 2018 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» () на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.