Дата документу 26.10.2021 Справа № 314/743/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2949/21 Головуючий у 1-й інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Є.У.№ 314/743/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь», третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області про визнання договору оренди землі, державної реєстрації договору оренди землі недійсними, повернення земельної ділянки,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Промінь», третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області про визнання договору оренди землі, державної реєстрації договору оренди землі недійсними, повернення земельної ділянки. Позов обґрунтовує тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.07.2017 належить земельна ділянка площею 9,3973 га, кадастровий номер :03:002:0036, яку він отримав в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка з 03.01.2007 перебуває в оренді у ТОВ «Промінь» на підставі договору оренди, укладеного строком на 10 років. Договір зареєстровано 26.12.2012.

Вважаючи, що договір оренди укладений між його батьком та відповідачем припинений, так як строк його дії закінчився 03.01.2017, позивач звернувся до керівництва ТОВ «Промінь» з вимогою про повернення земельної ділянки, однак отримав відмову з тих підстав, що строк договору оренди земельної ділянки не закінчився та спливає у 2022 році.

Позивач вважає даний договір недійсним, оскільки заява, ТОВ «Промінь» про державну реєстрацію договору не містить підписів, підпис орендодавця в заяві про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки є підробленим та вчиненим іншою особою.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недійсними договір оренди земельної ділянки, укладений 03.01.2007 між ОСОБА_2 та ТОВ «Промінь», та його державну реєстрацію, повернути йому земельну ділянку.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги. Позивач зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок почеркознавчої експертизи, якою встановлено, що підпис батька позивача ОСОБА_2 в заяві про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки є підробленим та вчиненим іншою особою, а вказане є підставою для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Вважає рішення суду першої інстанції не законним та не обґрунтованим.

Відповідач і третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності представника відповідача і третьої особи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 090427, виданого Вільнянською районною адміністрацією Запорізької області від 03 жовтня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №71, у власності ОСОБА_2 перебувала земельна ділянка площею 9,3973 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кіровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер :03:002:0036 (а.с.31).

03 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Промінь» укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,3973га строком на 10 років (а.с.27-29).

Вищевказаний договір зареєстровано 26 грудня 2012 року відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області за реєстраційним номером 262.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.07.2017 року № 92792820 ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.07.2017 після смерті батька ОСОБА_2 (а.с.26)

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 як на підставу позову зазначив, що його батько не підписував заяву про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, на підставі якої було зареєстрованого спірний договір, що є підставою для визнання договору недійсним і повернення йому земельної ділянки.

Позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог на висновок почеркознавчої експертизи Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС №СЕ-19/111-21/601-ПЧ від 21.01.2021. Згідно висновку експерта,підписи в заяві про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки (її частини) від імені ОСОБА_2 , виконано не ОСОБА_2 ,а іншою особою. Підписи в Поземельній книзі, (на 3 сторінці в графі із підписом ознайомлений, на 5 сторінці в графі із підписом ознайомлений, на сторінці 7 із підписом ознайомлений, на 9 сторінці в графі із підписом ознайомлений) з кадастровим номером земельної ділянки :03:002:0036, відкрита 26.12.2012 (на 9 аркушах) від імені ОСОБА_2 , виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Зазначена експертиза проведена в кримінальному провадженні, вирок по якому ще не постановлений.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано спосіб захисту права, який не передбачений законом та йому суперечить. На думку суду першої інстанції, договір, який не пройшов державну реєстрацію, не набрав чинності, а отже не може бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що заяву про реєстрацію договору його батько не підписував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, покликаючись до умов договору, підписаного батьком.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

Тож колегія суддів вважає, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, які викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Тому, висновок суду першої інстанції, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду, а свідчать лише про незгоду апелянта із рішенням суду.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська