Справа № 201/2046/21
Провадження № 2/201/1712/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді Батманової В.В.

за участю секретаря - Ткаченко К.О.

представника позивача адвоката Гордієвича А.О.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У поданому позові позивач просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування. У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , який там не проживає з 1999 року. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у ньому.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на той факт, що іншого житла він не має, із дружиною розлучений, та із цією квартирою пов`язане все його життя.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено у ході розгляду справи ОСОБА_2 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину № 7-2973 та №7-2976 від 26.04.96 (а.с. № 8-9).

Згідно із відомостями відділу обліку проживання фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та позивач.

Проте відповідач ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає з 1999 року.

Свідок ОСОБА_3 , яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні показала, що відповідач є сином позивача, не мешкає у вказаній квартирі приблизно з 1999 року, жодних перешкод у проживанні відповідача у вказаній квартирі позивач не чинить.

Свідок ОСОБА_4 яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні показала, що мешкає у одному під`їзді з позивачем останні чотири роки, не бачила відповідача у вказаній квартири, жодних перешкод у проживанні відповідача у вказаній квартирі позивач не чинить.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Суд критично оцінює заперечення відповідача стосовно відсутності у нього іншого житла, як підстави для відмови у позові, оскільки наявність або відсутність іншого житла у особи жодним чином не може впливати на питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином відповідач без поважних причин понад рік не проживає у квартирі що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова