ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/1686/21

провадження № 22-ц/4809/1362/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Письменного О. А.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Коліуш Г. В.) від 24 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

30 березня 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2008 року у розмірі 75938,59 грн.

В обґрунтування свої вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16 жовтня 2008 року, згідно з якою банк видав, а позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Натомість позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість.

10 січня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 додаткової угоди.

Умови додаткової угоди відповідач не виконав, обумовлену суму коштів не сплатив для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, неустойкою та іншими витратами, відповідно до умов договору.

Відтак відповідач має прострочену заборгованість у розмірі 75938,59 грн, яка складається з такого: 923,29 грн - заборгованість за кредитом, 7715,51 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 67299,79 грн - заборгованість за пенею.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану ним заборгованість та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 травня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» несплачену за договору від 16 жовтня 2008 року заборгованість за кредитом в сумі 923,29 грн, а в решті вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію судового збору в сумі 27,60 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів того, які саме умови кредитування мали на увазі сторони при укладенні договору, зокрема, доказів про досягнення домовленості сторін про сплату позичальником процентів та неустойки в конкретних розмірах, а тому, за висновком суду, стягненню підлягає лише сума фактично отриманих ОСОБА_1 коштів.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволені вимог у стягненні відсотків та пені скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у цих частинах задовольнити повністю.

На обґрунтування наявності визначених цивільним процесуальним законодавством підстав для скасування рішення суду банк вказав, що суд не врахував укладеної між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» додаткової угоди до кредитного договору в якій сторони узгодили розмір заборгованості позичальника перед банком, порядок її часткової сплати та умови прощення банком частини боргу. Враховуючи, що відповідач порушив додаткову угоду, обумовлену ним з банком частину боргу не сплатив, а тому умови прощення боргу банком не застосовуються і банк має право вимагати стягнення з відповідача усієї суми боргу.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Суд встановив такі обставини

16 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» (у зв`язку зі зміною типу товариства змінено назву на АТ КБ «Приватбанк») з підписаною анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку і просив оформити на його ім`я кредитну картку типу «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з встановленням бажаного кредитного ліміту в розмірі 100 грн. Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг № SAMDN50ОТС001433079.

Після цього банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок він встановив кредитний ліміт на ньому та видав позичальнику платіжну картку типу «Універсальна».

Відповідач користувався коштами, які йому надав банк, але не повернула їх банку і має заборгованість за кредитом.

10 січня 2019 року ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» уклали додаткову угоду до договору № SAMDN50ОТС001433079, відповідно до змісту якої сума заборгованості, що виникла в період з дати укладення договору пр. надання кредиту до дати укладення цієї Угоди складає 83288,04 грн (п. 1.1. додаткової угоди)

Відповідно до п. 1.2 вказаної угоди банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка виникла за період з дати надання відповідачу кредиту, а саме здійснюється прощення: відсотків на 6950.27 грн, пені на 60083,52 грн, штрафу на 3796,73 грн.

Згідно з п.п.1.3, 1.4 строк повернення кредиту до 25 липня 2019 року, процентна ставка по кредиту становить 0,01%.

У п. п. 1.5.1, 1.5.2 сторони визначили, що клієнт зобов`язується здійснити платіж на погашення заборгованості за договором в розмірі не менше 2711,68 грн в строк не пізніше 10 січня 2019 року; подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом шляхом здійснення платежів у розмірі 1624,31 грн до 25 числа місяця упродовж 6 місяців. Розмір останнього щомісячного платежу складає 1624,35 грн.

Згідно з п.1.6 додаткової угоди ця угода відповідно до ст. 212 ЦК України укладається під відкладну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п. 1.5 угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені п. 1.2 угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 угоди.

Пунктом 1.6.1 угоди встановлено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2. угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбаченої п. 1.2, Умова про зміну процентної ставки, передбаченої п. 1.4 угоди не поширюються.

Відповідно до п. 1.7 угоди, в разі порушення клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3. угоди).

Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 угоди), є простроченою (п.1.7.2 угоди).

Відповідачем та позивачем також було підписано графік погашення боргу за реструктуризацією на термін 6 місяці, який є додатком №1 до додаткової угоди відповідно до якого відповідач повинен був здійснювати щомісячний платіж у розмірі 1624,31 грн з 25 лютого 2019 року по 25 липня 2019 року.

Заборгованість відповідача за вказаним кредитом станом на 17 березня 2021 складала 923,29 грн «тіло» кредиту.

Розгляд справи в апеляційній інстанції

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується 75938,59 грн, що є меншою за сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, спір, який розглядає суд, не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів та неустойки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту апеляційним судом не перевіряється.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення суду. колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Крім того, відповідно до ст. 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів виходить з того, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим кредитом, позивач посилався, зокрема, на такі докази:

підписану 16 жовтня 2008 року ОСОБА_1 заяву № SAMDN50OTC001433079 про те, що він ознайомлений Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, умовами кредитування у ПриватБанку й бажає отримати від банку кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з бажаним кредитним лімітом 100 грн (с. 6);

додаткову угоду від 10 січня 2019 року до договору від 16 жовтня 2008 року № SAMDN50OTC001433079, яка містяться відомості про узгоджену сторонами договору суму заборгованості, яка виникла у позичальника за період з часу укладення договору до 10 січня 2019 року і становить 83288,04 грн, а також містить домовленість про її часткову сплату боржником в обмовленому розмірі і у визначений строк та прощення частини цього боргу банком за умови виконання позичальником умов про часткове погашення боргу (с. 7);

додаток № 1 до додаткової угоди, який містить графік платежів (с. 8);

виписку з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (с. 9-11);

розрахунок заборгованості (с. 5).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Цих приписів процесуального законодавства суд першої інстанції не дотримався, не дав оцінки додатковій угоді сторін від 10 січня 2019 року та безпідставно не взяв її до уваги при ухваленні рішення.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Суд першої інстанції не врахував, що сторони кредитного договору від 16 жовтня 2008 року № SAMDN50OTC001433079, керуючись принципом свободи договору, уклали додаткову до цього договору в якій шляхом вільного волевиявлення за взаємною згодою визначили, що ОСОБА_1 має невиконанні грошові зобов`язання перед банком по поверненні кредиту, сплаті процентів та неустойки, визначили їх розмір. При цьому банк зобов`язався звільнити боржника від частини обов`язку (сплати процентів в сумі 6950,27 грн, сплати пені в сумі 60083,52 грн та штрафу в сумі 3796,73 грн), якщо решту боргу позичальник сплатить рівними частинами до 25 липня 2019 року.

Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача щодо укладення цієї додаткової угоди та її умов.

За таких обставин у суду не було підстав не брати її до уваги чи ставити під сумнів її умови, дійсність невиконаного зобов`язання боржника (порушника зобов`язання) і його розмір.

Оскільки сторони по справі поставили звільнення кредитором боржника від частини боргу в залежність від виконання боржником частини зобов`язання, а останнє відповідачем виконане не було, що вбачається із розрахунку заборгованості та відомостей про рух коштів на рахунку позичальника, то відповідно до п. 1.4. додаткової угоди до договору прощення боргу не відбулося і не виконане зобов`язання боржника є чинним у повному обсязі.

Тож позивач має право вимагати стягнення з відповідача не лише несплаченої частини кредиту («тіла» кредиту), а й процентів та договірної неустойки.

Отже, суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, неправильно встановив зміст та розмір зобов`язання відповідача перед банком, безпідставно відмовив в позові в частині вимог про стягнення процентів та пені.

У зв`язку з цим в частині вирішення цих вимог рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення процентів у розмірі 77715,51 грн та пені.

Однак щодо розміру пені колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що вона в рази перевищує розмір основного боргу.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 551 ЦК України).

Отже, неустойка це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.

В питанні стягнення неустойки як сторони за договором, так і суд мають керуватися не лише умовами договору та нормами параграфу 2 глави 49 ЦК України, а й закріпленими в ст. 3 ЦК України засадами цивільного законодавства.

Отже, така відповідальність повинна ґрунтуватися на принципах не лише свободи договору, а й справедливості, добросовісності, розумності та бути адекватною тяжкості порушення, розумним межам захисту прав потерпілої від порушення сторони.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти учасникам процесу у реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №314/3057/16-ц.

Крім того, Конституційний суд України, у пункті 3 Рішення №7-рп/2013 у справі № 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Колегія суддів апеляційного суду встановила, що розмір пені, яку просить стягнути позивач становить 67299,79 грн, є значно (в сім з половиною разів) більший від розміру боргового зобов`язання (923,29 грн «тіло кредиту» та 7715,51 грн проценти, а разом 8838,80 грн).

Також апеляційний суд враховує, що відповідач частково виконував зобов`язання, це вбачається з наданого позивачем розрахунку (с. 5), відповідач є споживачем і слабшим суб`єктом у спірних правовідносинах, значний розмір неустойки обумовлений тим, що позивач тривалий час не використовував свого права на пред`явлення позову, а стягнення пені у розмірі, який в рази перевищує збитки спотворить зміст та мету неустойки й може стати непомірним тягарем для споживача фінансових послуг та водночас слугувати для кредитора джерелом необґрунтованого збагачення.

Отже, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що у цій справі є виняткові підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, який порушив зобов`язання, з урахуванням засад цивільного законодавства, з 67299,79 грн до 5000,00 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив доводів позивача, не дотримався стандартів оцінки доказів і неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваних його частинах підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому апеляційний суд враховує, роз`яснення, які викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, що у разі, якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка б підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не був зменшений.

Виходячи з наведеного колегія суддів присуджує з відповідача на користь позивача компенсацію судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 5675 грн (2270,00 за звернення до суду першої інстанції (с. 4), 3405,00 грн за звернення до суду другої інстанції (с. 47).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 травня 2021 року в частинах відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пені скасувати та ухвалити у відповідних частинах нове рішення.

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код юридичної особи у ЄДР - 14360570) заборгованість за відсотками по кредитному договору від 16 жовтня 2008 року № SAMDN50ОТС001433079 та додатковій угоді від 10 січня 2019 року в розмірі 7715,51 грн (сім тисяч сімсот п`ятнадцять гривень п`ятдесят одна копійка) та пеню у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 травня 2021 року в частині розподілусудових витрат змінити, стягнувши зі ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код юридичної особи у ЄДР- 14360570) компенсацію судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви в сумі 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код юридичної особи у ЄДР - 14360570) компенсацію судового збору, сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405 грн (три тисячі чотириста п`ять гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

О. А. Письменний