справа № 372/2618/20 головуючий у суді І інстанції Проць Т.В.
провадження № 22-ц/824/8600/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, поданою представником - Золотарьовим Олександром Михайловичем, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, до ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов`язання повернути кошти, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року Підгірцівська сільська рада Обухівського району правонаступником якої є Козинська селищна рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила скасувати п.1.3 рішення Підгірцівської сільської ради від 04.09.2014 року №55-1-VI та зобов`язати відповідача повернути Підгірцівській сільській раді Обухівського району Київської області зайво нараховані та виплачені кошти в якості відшкодування заробітку на загальну суму 103500 грн. 77 коп. В обґрунтування позову позивач взазначає, що відповідач, ОСОБА_1 з 2010 року по 2015 року займав посаду голови Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. У липні 2014 року відповідач звернувся до суду із заявою про відшкодування втраченого заробітку за період незаконного відсторонення від займаної посади. 02.09.2014 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області заяву ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток в розмірі 60608 грн. 32 коп. На XXXXXV сесії VI скликання Підгірцівської сільської ради прийнято рішення «Про внесення змін до рішення сільської ради від 27.01.2014 року №46-1-VI «Про сільський бюджет на 2014 рік», відповідно якого сільська рада вирішила внести зміни до рішення сільської ради від 27.01.2014 року №46-1-VI «Про сільський бюджет на 2014 рік» від 04.09.2014 (рішення Підгірцівської сільської ради №55-1-VI від 04.09.2014).

За період з 01.01.2014 року по 01.02.2018 року Північним офісом Держаудитслужби Державної аудиторської служби України проведено ревізію сільського бюджету та фінансово-господарської діяльності Підгірцівської сільської ради, в результаті чого було складено акт від 04.05.2018 року №071-30/324 та в процесі ревізій встановлено порушення по питанню відшкодування заробітної плати, яка не нараховувалась та не виплачувалась ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням слідчих дій відповідно до постанови слідчого прокуратури Київської області від 18.02.2011 року, на підставі якої ОСОБА_1 було відсторонено від виконання обов`язків Підгірцівського сільського голови Обухівського району Київської області. В порушення ст.4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури, суду» та ст.ст.176, 1176 ЦК України ОСОБА_1 було зайво нараховано та виплачено заробітну плату в загальному розмірі 75936, 00 грн. (у тому числі утримання єдиного соціального внеску із заробітної плати 6,1% - 4632,10 грн.; податок з доходів фізичних осіб - 11892,92 грн.; військовий збір 1,5% - 1139,04 грн.) та зайво нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 27564,77 грн., що призвело до нанесення шкоди (збитків) Підгірцівській сільській раді на загальну суму в розмірі 103500 грн. 77 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2021 року в задоволенні позову Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області правонаступником якої є Козинська селищна рада до ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов`язання повернути кошти відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, через представника - Золотарьова Олександра Михайловича подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, вказує, що відповідачем подано відзив на позовну заяву, який підписано 03.03.2021 року, з порушенням ч.7 ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні відповідь на відзив не досліджувалась і не враховувалась при винесенні рішення суду. Зазначає, що судом не розглядалося питання щодо добросовісності відповідача у відповідних правовідносинах. На думку апелянта, застосування судом першої інстанції судової практики Верховного Суду щодо застосування ст..1215 ЦК України є неактуальним. Позивач вважає недобросовісним вирішення питання щодо отримання коштів з використанням ухвали суду від 02.09.2014 року.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

16 вересня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача, адвоката Корзаченка В.М., згідно якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що жодне право позивача при розгляді справи не порушено. Матеріали справи не містять доказів про рахункову помилку чи недобросовісність набувача. Вказує, що 04.09.2017 року сплили строки позовної давності для пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на ціну позову та обставини справи, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2014 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток в розмірі 60 608 грн. 32 коп.

Відповідно п. 1.3 рішення Підгірцівської сільської ради від 04.09.2014 року №55-1-VI на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 02.09.2014 року по справі №372/38884/14-ц щодо виплати заробітної плати сільському голові вирішено провести перерозподіл по загальному фонду сільського бюджету за функціональною та економічною класифікацією: зменшити планові призначення по КФК 100203 КЕКВ 2240 -104000 грн.; збільшити планові призначення по КФК 010116 КЕКВ 2111 75950 грн. КЕКВ 2120 28050,00 грн.

04.05.2018 року актом Північного офісу Держаудитслужби Державної аудиторської служби України за наслідками проведеної ревізії сільського бюджету та фінансово-господарської діяльності Підгірцівської сільської ради за період з 01.01.2014 року по 01.02.2018 року встановлено порушення по питанню відшкодування заробітної плати, яка не нараховувалась та не виплачувалась ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням слідчих дій відповідно до постанови слідчого прокуратури Київської області від 18.02.2011 року на підставі якої ОСОБА_1 було відсторонено від виконання обов`язків Підгірцівського сільського голови Обухівського району Київської області. В порушення ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури, суду» та ст.ст.176, 1176 ЦК України ОСОБА_1 було зайво нараховано та виплачено заробітну плату в загальному розмірі 75936, 00 грн. (у тому числі утримання єдиного соціального внеску із заробітної плати 6,1% - 4632,10 грн.; податок з доходів фізичних осіб - 11892,92 грн.; військовий збір 1,5% - 1139,04 грн.) та зайво нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 27564, 77 грн., що призвело до нанесення шкоди (збитків) Підгірцівській сільській раді на загальну суму в розмірі 103500 грн. 77 коп.

17.12.2018 року та 05.03.2019 року відповідачу направлено листи вимоги про усунення порушень та повернення безпідставно отриманих коштів з місцевого бюджету на загальну суму 103500, 77 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача спірні грошові кошти у вигляді заробітної плати. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача, а отже, відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України такі кошти поверненню не підлягають. Крім того, судом першої інстанції не було встановлено підстав для відповідальності ОСОБА_1 за завдану майнову шкоду в порядку, визначеному ст.1166 ЦК України, оскільки не встановлено вини останнього у отриманні коштів, які позивач просив повернути від відповідача.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначає, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви позивач не просив стягнути грошові кошти в порядку визначеному ст. 1215 ЦК України, вказаними положеннями позивач не обґрунтовував свої вимоги, а відтак суд першої інстанції в цій частині вийшов за межі позовних вимог.

Враховуючи положення ч.1 ст. 1166 ЦК України позивач пред`явив позов до відповідача ОСОБА_1 , як фізичної особи і просив скасувати п.1.3 рішення Підгірцівської сільської ради від 04.09.2014 року №55-1-VI та зобов`язати відповідача повернути Підгірцівській сільській раді Обухівського району Київської області зайво нараховані та виплачені кошти в якості відшкодування заробітку на загальну суму 103500 грн. 77 коп..

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову. крім іншого зазначив, що під час розгляду справи не встановлено підстав для відповідальності ОСОБА_1 за завдану майнову шкоду в порядку, визначеному ст.1166 ЦК України, оскільки не встановлено вини останнього під час отримання коштів, які позивач просив повернути від відповідача.

Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає їх такими, що не в повній мірі відповідають обставинам справи та правовідносинам, що склалися між сторонами.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач просив скасувати п.1.3 рішення Підгірцівської сільської ради від 04.09.2014 року №55-1-VI, тобто власне рішення на підставі якого було виплачено кошти відповідачу.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.

Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13, від 25.05.2016 у справі № 21-5459а15 та Верховного Суду від 24 липня 2019 року №182/2428/16-а.

У п. 18 ст. 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що підставою для ухвалення п.1.3. рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.09.2014 № 55-1-VІ була ухвала Обухівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року, якою стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 втраченого заробітку в розмірі 60 608 грн. 32 коп.

Отже, п.1.3. оскаржуваного рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.09.2014 № 55-1-VІ є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки адресатом відповідного рішення є чітко визначений суб`єкт - ОСОБА_1 , який на підставі цього рішення реалізував своє право на отримання грошових коштів. Це рішення породило певні права та обов`язки тільки для нього як його адресата.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що на підставі оскаржуваного рішення виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію прав суб`єкта владних повноважень Підгірцівської сільської ради щодо суб`єктивного права ОСОБА_1 , а отже,відсутнє будь яке цивільне право позивача, яке порушене відповідачем та підлягає захисту в порядку ст.1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду лише частково відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, подану представником - Золотарьовим Олександром Михайловичем задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, до ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов`язання повернути кошти- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура