Справа № 161/1447/21 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1098/21 Категорія: 72 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 09 серпня 2015 року вона з відповідачем ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2018 року було розірвано. У шлюбі в них народилася дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що після народження дитини відповідач ОСОБА_1 , повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не надавав жодної допомоги для матеріального утримання та розвитку сина. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року з відповідача ОСОБА_1 ухвалено стягувати на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно.

Також позивач вказувала, що з часу розірвання шлюбу відповідач не бачив свого сина жодного разу, не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості до його успіхів, стану здоров`я, фізичного і духовного розвитку, навчання, не забезпечує необхідного рівня матеріального утримання дитини. Відповідач не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної чи будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Крім того, відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, за що притягувався до адміністративної відповідальності.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просила суд позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач та третя особа не подавали.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24 травня 2016 року (а.с.12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2018 року шлюб між сторонами по справі, зареєстрований 09 серпня 2015 року, розірвано (а.с.13).

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 16 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-16).

Судом також встановлено, що згідно копії довідки державного виконавця від 18 січня 2021 року у відповідача ОСОБА_1 станом на 15 січня 2021 року існує заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 1 рік та 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання та становить 44 941 грн (а.с.19).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2020 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 275 грн (а.с.83).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 січня 2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 0000081, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 164 КК України, з якого слідує, що з квітня 2019 року по січень 2021 року ОСОБА_1 , діючи умисно, злісно ухиляється від сплати аліментів, встановлених рішенням суду на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).

Як встановлено з інформації закладу дошкільної освіти № 14 Луцької міської ради від 11 грудня 2020 року дитина ОСОБА_4 - вихованець середньої групи № 1 закладу дошкільної освіти № 14. Мама дитини приймає активну участь у всебічному розвитку сина, цікавиться його поведінкою та досягненнями, забезпечує його одягом, взуттям, іграшками, книжками, письмовим приладдям, оплачує харчування дитини. Батько у вихованні дитини участі не приймає (а.с.22, зворот).

З висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 від 02 березня 2021 року, затвердженого 17 березня 2021 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради вбачається, що відповідач не бере участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох останніх років, не цікавиться його успіхами чи станом здоров`я. Такі обставини підтверджуються поясненнями брата ОСОБА_3 ОСОБА_5 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Листом від 29 січня 2021 року ОСОБА_1 був запрошений у Службу у справах дітей Луцької міської ради для з`ясування його точки зору з цього питання. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 до Служби у справах дітей не з`явився, то 05 лютого 2021 року було скеровано лист до Луцького відділу поліції з проханням відібрати письмові пояснення щодо участі у вихованні та утриманні дитини. У своїй відповіді Луцький відділ поліції повідомив, що ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідає, опитати його за місцем проживання не вдалося (а.с.49).

З огляду на вказаний висновок Служба у справах дітей Луцької міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що ухилення батька чи матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав:

1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання;

2) перестає бути законним представником дитини;

3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми;

4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником;

5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування);

6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Разом з тим це, насамперед, є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції судом не встановлено наявності у відповідача ОСОБА_1 реальних і об`єктивних перешкод для спілкування з дитиною ОСОБА_4 . Відповідач у своїх поясненнях суду фактично підтвердив, що він свідомо самоусунувся від виховання дитини, тривалий час не підтримує з сином жодних контактів, не бачиться та не спілкується з ним, не цікавиться його станом здоров`я, навчанням, адже не вважає себе батьком дитини. Про свідоме ухилення відповідачем ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків свідчить також наявність в нього заборгованості по сплаті аліментів та притягнення його до адміністративної відповідальності з цього приводу.

Наведене, як правильно вказує суд у своїх висновках, свідчить про свідоме нехтування відповідачем виконанням батьківських обов`язків без поважних причин, а його позиція заперечення пред`явленого до нього позову зводиться лише до того, що він відновить спілкування з дитиною після підтвердження кровного споріднення.

Отже, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 протягом трьох років поспіль не бере участі у вихованні сина ОСОБА_8 , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує його необхідними матеріально-побутовими умовами, доглядом, вихованням, не спілкується з ним, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції суд дійшов цілком правильного висновку про задоволення позову та позбавив відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції та встановленими у справі обставинами.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що упродовж трьох років не спілкувався з дитиною, не цікавився її життям та здоров`ям, не надавав матеріальної допомоги на її утримання, оскільки не вважав себе батьком дитини.

Відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодних доводів та не надає будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду про ухилення його від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, натомість доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду, якою відповідачу було відмовлено у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі до набрання рішенням законної сили у справі за його позовом про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, оскільки, як вважав відповідач, у випадку ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про нього як батька дитини, суд мав би усі передбачені законом підстави відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав.

Проте, такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано та з додержанням норм процесуального права відмовив представнику відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, оскільки вказані справи не взаємопов`язані, а також у зв`язку з відсутністю об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства. При цьому зібрані у цій справі докази дозволяли суду першої інстанції встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, оскільки стосуються виконання відповідачем батьківських обов`язків до звернення з позовом про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: