Справа № 156/266/21 Головуючий у 1 інстанції: Малюшевська І. Є.
Провадження № 22-ц/802/1241/21 Категорія: 60 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою в її інтересах представником ОСОБА_1 , на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Вона та її сестра відповідачка ОСОБА_3 прийняли спадщину після його смерті шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном на підставі ст. 529 ЦК УРСР, оскільки разом проживали зі спадкодавцем.

Звернувшись до державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області з метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, вона отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 7/18 частин цього житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами відмовлено. Судові витрати по справі залишено за позивачем ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подаючи позов до суду, вона не покликалась на те, що спірне майно відноситься до колгоспного двору, а тому вважає, що суд безпідставно застосував норми, що стосувались колгоспного двору, не взяв до уваги, що батько помер у 2001 році, коли вже колгоспоного двору не існувало, спору фактично щодо спадкового майна із сестрою у них немає, відповідач повністю визнала позов, інших спадкоємців немає, а тому рішення суду щодо часткового задоволення її позову є помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 26 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подала до апеляційного суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та вказала, що не має та ніколи не мала жодних претензій та майнових прав щодо частки у майні колгоспного двору щодо спірного домоволодіння, а тому не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги і позов визнає повністю.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 як представника позивача ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння є колгоспним двором, а оскільки до складу спадщини, яка відкрилась за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому числі ввійшла частка в розмірі 2/9 житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, а тому суд вважав, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/9 частку житлового будинку після смерті батька. Суд виходив з того, що станом на 15.04.1991 року (припинення колгоспного двору) в будинку було зареєстровано 6 осіб, а тому кожен мав право власності на 1/6 будинковолодіння. Після смерті матері сторін ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачка, відповідачка та їх покійний батько успадкували в рівних частинах частку матері - в розмірі по 1/18 (1/6:3), то суд вважав, що всього у спадкодавця ОСОБА_4 на день його смерті у власності було 2/9 частки домоволодіння (1/6+1/18=4/18=2/9).

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з випискою з погосподарської книги № 4 за 2001-2005 роки Поромівської сільської ради по особовому рахунку № НОМЕР_1 будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_4 (а.с.11).

Мати позивачки і відповідачки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент її смерті в житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Поромівської сільської ради.

Батьки сторін перебували у шлюбі. Будинковолодіння належало їм на праві спільної сумісної власності як подружжя. Будинок було збудовано у 1958 році.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном за правилами статті 529 ЦК УРСР 1963 року. До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшла належна їй частина спірного будинковолодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 24.03.2001 року (а.с.9), до складу якої входив житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , на який відсутні правовстановлюючі документи.

Останнім місцем проживання ОСОБА_4 був спірний будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 89 від 22.03.2021 року (а.с.10).

Довідкою виконавчого комітету Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області №89 від 22.03.2021 року стверджується, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли його дочки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався (а.с.10).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 64389552 від 16.04.2021 року вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 в Іваничівській державній нотаріальній конторі не заводилась (а.с.49).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 09/01.14 від 22 січня 2021 року на момент смерті ОСОБА_4 в житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с.55).

Таким чином, встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном за правилами статті 529 ЦК УРСР 1963 року.

Після смерті батька позивач звернулася до державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с.37), через що вона й була змушена звернутися з позовною заявою до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті батька ОСОБА_4 відповідно до статті 529 ЦК УРСР 1963 року та відповідної статті 1268 нового ЦК України вона фактично прийняла спадщину, оскільки проживала та була зареєстрованою з померлим за однією адресою, проте через відсутність правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, вона не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, дійшов висновку, що житловий будинок, на який просить визнати право власності позивачка в порядку спадкування за законом, відноситься до майна колгоспного двору лише на підставі копії погосподарської книги № 4 за 2001-2005 роки Поромівської сільської ради, де зазначено відомості щодо будинку, належного ОСОБА_4 , внесено відмітку про колгоспний двір (а.с.16).

Однак без належного з`ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарства - колгоспний двір, віднесення спірного об`єкта до категорії колгоспного двору є помилковим.

Суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади.

Проте, із вказаної вище погосподарської книги вбачається, що ОСОБА_4 не працював, був пенсіонером по старості, отримував державну пенсію, інші дорослі члени сім"ї працювали у місті Нововолинську - ОСОБА_2 на бавовно-прядильній фабриці, ОСОБА_3 - продавцем у ВРП, ОСОБА_6 - майстром у міському водоканалі.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові правовідносини регулюються ЦК України після 1 січня 2004 року, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, то такі правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно з п.23 вищезазначеної постанови, у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Закон Української РСР "Про власність", який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття "колгоспний двір" і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.

Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору суду належить виходити з того, що Закон Української РСР "Про власність" не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини.

У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР "Про власність в СРСР", тобто з 1 липня 1990 року.

Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування.

За таких обставин застосування судом норм ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР без з`ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарства - колгоспний двір, є помилковим.

В матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець ОСОБА_4 був прийнятий до колгоспу та був його членом.

Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, того, що житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспний двір.

Разом з тим, позивач, звертаючись з позовом до суду, не обґрунтовувала позовні вимоги тим, що житловий будинок, на частину якого вона просила визнати право власності в порядку спадкування, відносився до майна колгоспного двору, та відповідач не покликалася на те, що нерухоме майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , відносилось до майна колгоспного двору.

У даній справі спір виник щодо спадщини, яка відкрилася у 2001 році, тобто у період, коли статті 563 ЦК Української РСР 1963 року була виключена, тобто після внесення до законодавства відповідних змін, згідно з якими не встановлено особливого порядку спадкування, пов"язаного із колгоспним двором.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) регламентує порядок прийняття спадщини спадкоємцями.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини відповідно до ст.525 ЦК УРСР визначено день смерті спадкодавця, та місцем відкриття спадщини відповідно до норм ст.526 цього ж Кодексу - останнє місце проживання спадкодавця.

Як встановлено ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (в тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як було встановлено судом, спадщину після смерті ОСОБА_4 відповідно до норм цивільного кодексу, який був чинним на час відкриття спадщини, прийняли його дочки - сторони у даній справі.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як встановлено апеляційним судом, висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належав до колгоспного двору, не узгоджується із наявними в справі доказами, якими підтверджується належність ОСОБА_4 цього нерухомого майна в цілому. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що зазначений житловий будинок належав до суспільної групи господарства - колгоспного двору.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_4 успадкували по 1/2 частині належного померлому майна, а тому за позивачкою слід визнати право власності в порядку спадкування за законом Ѕ частки спірного будинковолодіння.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 липня 2021 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: