Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 242/1703/15-ц

провадження № 61-4091св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника, в якому просив визначити частку ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 та перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 .

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просив суд виділити ОСОБА_2 в натурі частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом поділу, визначеному на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, а саме: квартиру № 2 , яка становить 35/100 частини житлового будинку, загальною площею 51,92 кв. м, у вартісному вираженні 125 127,00 грн, всього будівель і споруд на суму 194 613,00 грн, що складає 43/100 реальної частки; звернути стягнення на частку ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнати за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину житлового будинку (літ. А-1): частину приміщення «2» площею 3,62 кв. м, приміщення «3» площею 20,5 кв. м, приміщення «4» площею 27,8 кв. м, загальною площею 51,92 кв. м, що становить 35/100 частини житлового будинку, а також: тамбур літ. а-1, сарай літ. Б-1, убиральню літ. У-1, 1/2 частини вимощення І, 1/2 частини воріт t, 1/2 частини огорожі №. Також просив стягнути на його користь понесені судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, що у липні 2013 року він звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2013 року, позов задоволено, з ОСОБА_2 на його користь стягнуто борг у сумі 124 000,00 грн.

04 грудня 2013 року відділом державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 41033270. У подальшому рішеннями Селидівського міського суду Донецької області від 28 січня 2015 року та від 26 січня 2017 року на користь позивача з відповідача стягнуто інфляційні збитки та три проценти річних. Виконання рішень судів здійснює Мирноградський міський ВДВС ГТУЮ у Донецькій області, які до теперішнього часу боржником не виконано.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись статтями 366, 371 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження розміру частки у спільній сумісній власності, що належить відповідачу, так як ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року скасовано ухвалу Селидівського міського суду Запорізької області від 23 лютого 2015 року, якою задоволено подання відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя і питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів факту відсутності станом на день пред`явлення позову (07 травня 2015 року) у співвласника-боржника ОСОБА_2 іншого, крім спірного будинку, майна, на яке могло б бути звернено стягнення. Враховуючи, що співвласник будинку ОСОБА_3 заперечує проти виділу частки в натурі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виділення ОСОБА_2 1/2 частки у спільній сумісній власності - житловому будинку АДРЕСА_1 , в натурі та звернення на неї стягнення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції звернув увагу, що для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з`ясуванню усі обставини, передбачені статтею 366 ЦК України (недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливість чи неможливість виділу в натурі частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення тощо). Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 провести поділ домоволодіння АДРЕСА_1 з організацією окремих квартир, які відповідають вимогам державних будівельних норм, можливо, експерт запропонував варіанти розподілу вказаного житлового будинку на дві окремі квартири. Отже, як зазначено судом касаційної інстанції, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_2 із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення можливий, що підтверджується вказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Також Верховний Суд вказав, що:

- суди безпідставно поклали на позивача тягар доказування достатності чи недостатності у відповідача майна, на яке може бути звернуто стягнення;

- суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наданим позивачем доказам про те, що за ОСОБА_2 нерухоме або рухоме майно станом на 12 грудня 2013 року та 01 квітня 2014 року не зареєстровано та станом на 25 березня та 2014 року та 31 березня 2014 року перевірити майновий стан боржника неможливо;

- посилаючись на те, що акти від 25 березня 2014 року та 31 березня 2014 року достовірно не підтверджують відсутність у боржника будь-якого майна, на яке могло б бути звернено стягнення з метою виконання судового рішення, суд не врахував, що відсутність у боржника іншого майна підтверджено під час здійснення державним виконавцем виконавчих дій, у зв`язку з чим державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя, а саме - будинку АДРЕСА_1 ;

- відмова у задоволенні даного позову перешкоджає законному способу виконання судового рішення, що набрало законної сили, отже, порушує право позивача на судовий захист.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено ОСОБА_2 в натурі частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом поділу, визначеним на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, а саме: квартиру № 2 , яка становить 35/100 частини житлового будинку, загальною площею 51,92 кв. м, у вартісному вираженні 125 127,00 грн, всього будівель і споруд на суму 194 613,00 грн, що складає 43/100 реальної частки.

Звернуто стягнення на частку ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнано за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину житлового будинку (літ. А-1): частину приміщення «2» площею 3,62 кв. м, приміщення «3» площею 20,5 кв. м, приміщення «4» площею 27,8 кв. м, загальною площею 51,92 кв. м, що становить 35/100 частини житлового будинку, а також: тамбур літ. а-1, сарай літ. Б-1, убиральню літ. У-1, 1/2 частини вимощення І, 1/2 частини воріт t, 1/2 частини огорожі №.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 599,69 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 599,69 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, в якому зазначено, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_2 із спільного майна в натурі можливий, визначився, що виділ в натурі частки боржника не потягне за собою повну його втрату або зміну цільового призначення, а також виходив з того, що відповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що виконання рішень суду, які знаходяться на примусовому виконанні у Мирноградському міському ВДВС ГТУЮ у Донецькій області, можливо іншим шляхом; під час розгляду справи не встановлено іншого рухомого чи нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення; державним виконавцем Мирноградського міського ВДВС ГТУЮ у Донецькій області під час проведення виконавчих дій встановлено, що за боржником нерухоме або рухоме майно не зареєстровано.

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання, у свою чергу, позивач не надав доказів про те, що він пред`являв вимоги до відповідача про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, чи відмови інших співвласників від придбання належної відповідачу частки будинку.

Також апеляційний суд зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилось заперечення відповідача проти виділу частки в натурі за вартістю, визначеною висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, оскільки ОСОБА_2 вважав, що її вартість на теперішній час є вищою та може значно перевищувати розмір боргу, погашення якого він здійснював шляхом відрахувань із своєї заробітної плати.

З урахуванням зазначеного, на думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову щодо переведення прав та обов`язків співвласника-боржника у житловому будинку, є передчасними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У червні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 24 березня 2020 року ОСОБА_1 надав уточнення касаційної скарги із зазначенням обов`язкових підстав касаційного оскарження.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що:

- апеляційний суд неправильно застосував норму частини другої статті 366 ЦК України, оскільки нею не встановлено вимог до форми і часу вчинення зазначених у ній дій;

- відмова від продажу своєї частки зі сторони боржника або співвласників у її придбанні може виражатися також у пасивній формі, яку зайняли відповідачі під час нового розгляду судом першої інстанції. У судові засідання відповідачі не з`являлись, жодних процесуальних заяв по суті спору (відзиву на позов, пояснень тощо) ними не подавалось, тим самим виражаючи відсутність інтересу до майна, на яке за позовом кредитора звертається стягнення;

- під вимогою кредитора слід розуміти пред`явлення позивачем до відповідачів позовної заяви про звернення стягнення на частку боржника в спільному майні. Запереченнями боржника проти звернення стягнення на належну йому частку в спірному будинку взагалі охоплюється його відмова від продажу своєї частки у праві спільної власності на спірний будинок;

- підставою застосування кредитором того чи іншого способу захисту, у розумінні абзаца другого частини другої статті 366 ЦК України, є альтернатива однієї з визначених у ній умов: або відмова боржника від продажу своєї частки у праві спільної власності, або відмова співвласників від її придбання, але не їх сукупність, як безпідставно зазначає апеляційний суд.

У липні 2020 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, співвідповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від відповідача ОСОБА_3 станом на дату розгляду справи до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2020 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 24 березня 2020 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано з Селидівського міського суду Донецької області матеріали цивільної справи № 242/1703/15-ц та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2020 року матеріали справи № 242/1703/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року задоволено заяви про самовідвід суддів Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В. та відведено суддів: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року, справу передано на повторний автоматизований перерозподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 242/1703/15-ц передано судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 16 липня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить довідка від 11 квітня 2014 року № 390/034-147, видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського МУЮ, актовий запис №115.

Згідно з договором купівлі-продажу від 20 вересня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 належить будинок АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року у справі № 242/3923/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2013 року, позов задоволено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у сумі 124 000,00 грн. Зазначена обставина визнана судом такою, що не підлягає доказуванню відповідно з вимогами статті 82 ЦПК України.

На виконання зазначеного рішення суду у справі № 242/3923/13-ц державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції, на підставі виконавчого листа від 27 листопада 2013 року № 2/242/1204/13, відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 124 000,00 грн.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 12 грудня 2013 року, виданою реєстраційною службою Селидівського міського управління юстиції Донецької області, у Реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності боржникові ОСОБА_2 об`єктів нерухомості на праві власності.

Згідно з актами, складеними державним виконавцем від 25 березня 2014 року та від 31 березня 2014 року, за адресою: АДРЕСА_1 , перевірити майновий стан боржника не є можливим у зв`язку з неможливістю державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника.

Відповідно до довідки УДА ЦНППВАЗ м. Красноармійська від 01 квітня 2014 року за ОСОБА_2 автотранспорт й мототранспорт не зареєстровано.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28 січня 2015 року, яке набрало законної сили 10 лютого 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто інфляційні збитки в розмірі 27 900,00 грн, три проценти річних у розмірі 4 779,94 грн, а також судові витрати у розмірі 326,80 грн через невиконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року.

На виконання вказаного рішення суду позивачу видано виконавчий лист від 27 березня 2015 року № 2/242/162/15, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Димитровського міського управління юстиції від 30 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 47404068, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 33 006,74 грн.

Через невиконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року, заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 січня 2017 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2017 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто інфляційні збитки в розмірі 62 223,20 грн, три проценти річних в розмірі 6 090,63 грн, а також судові витрати у розмірі 683,13 грн.

На виконання вказаного рішення суду позивачу видано виконавчий лист від 15 лютого 2017 року № 242/4043/16-ц, на підставі якого постановою державного виконавця Мирноградського міського ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 03 травня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53864845 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних збитків у розмірі 62 223,20 грн, три проценти річних у розмірі 6 090,63 грн, а також судові витрати у розмірі 683,13 грн.

Зазначені виконавчі провадження постановами державного виконавця Мирноградського міського ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 26 травня 2016 року та від 03 травня 2017 року зведені в одне.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2016 року, задоволено подання відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності та визначено, що ОСОБА_2 , як одному із подружжя, належить на праві власності 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 провести поділ домоволодіння АДРЕСА_1 з організацією окремих квартир, які відповідають вимогам державних будівельних норм, можливо. Експертом запропоновані варіанти розподілу вказаного житлового будинку на дві окремі квартири.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України та частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Під час розгляду цієї справи судами установлено, що судовими рішеннями в інших справах з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 124 000,00 грн, а також інфляційні збитки, три проценти річних та судові витрати за невиконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року.

Виконання судових рішень про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 забезпечується в примусовому порядку в межах зведеного виконавчого провадження, зокрема органом державної виконавчої служби здійснювалися виконавчі дії з метою виявлення майна боржника, за рахунок якого можливе виконання рішень судів, проте наявність такого не виявлено.

Матеріали справи не містять підтвердження погашення боргу ОСОБА_2 перед позивачем у повному обсязі, разом з тим борг перед позивачем погашено частково за рахунок відрахувань із заробітної плати ОСОБА_2 (а. с. 85-89, 112-115 т. 3).

У частині п`ятій статті 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин з примусового виконання судових рішень про стягнення коштів на користь позивача) у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Близька за змістом норма міститься і в частині п`ятій статті 48 чинного Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є подружжям, із 16 липня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, при цьому ОСОБА_3 належить будинок АДРЕСА_1 .

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), про що вказано в частині першій статті 355 ЦК України.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

За змістом статті 177 ЦК України частка у праві спільної власності є об`єктом цивільних прав.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19).

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 371 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. Частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).

У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця, про що зазначено в частині шостій статті 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження». Аналогічна норма міститься і в частині шостій статті 48 чинного Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Судом у межах справи № 242/1136/14-ц за поданням відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності визначено, що ОСОБА_2 , як одному із подружжя, належить на праві власності 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 .

Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу, про що наголошувалось у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справа № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19).

Відповідно до частини першої статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки зі спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (частина друга статті 366 ЦК України).

Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Разом із тим для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з`ясуванню усі обставини, передбачені статтею 366 ЦК України (недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливість чи неможливість виділу в натурі частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення, тощо).

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц (провадження № 61-31224св18), на яку посилався суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови, та від 30 березня 2020 року у справі № 636/4075/17 (провадження № 61-19068св19).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, виходив із того, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_2 із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення можливий, тягар доказування достатності чи недостатності у відповідача майна, на яке може бути звернуто стягнення, покладається на самого відповідача, який до суду не з`явився, під час розгляду справи суд не встановив іншого рухомого чи нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення, співвідповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що виконання рішень суду, які знаходяться на примусовому виконанні у Мирноградському міському відділі ДВС ГТУЮ у Донецькій області, можливо іншим шляхом.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у ОСОБА_1 не виникло право вимоги переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження наявності умов, з якими закон пов`язує виникнення такого права, зокрема позивач не надав доказів про те, що ОСОБА_1 до подачі позову пред`являв вимоги до ОСОБА_2 про продаж належної йому частки будинку, а він від цього відмовився, а також щодо відмови іншого співвласника ОСОБА_4 від придбання належної ОСОБА_2 частки будинку. Окрім цього відповідач заперечував проти виділу частки в натурі за вартістю, визначеною висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, оскільки вважає, що її вартість на теперішній час є вищою, та може значно перевищувати розмір боргу, погашення якого він здійснював шляхом відрахувань із своєї заробітної плати, з чим суд апеляційної інстанції також погодився.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися у повній мірі з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони не враховують послідовну конструкцію статті 366 ЦК України, що підтверджується таким.

Норма частини першої статті 366 ЦК України свідчить про те, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї саме у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення.

Судами установлено та сторони не спростували, що співвідповідачі є подружжям, ОСОБА_2 , як одному із подружжя, належить на праві власності 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 (згідно з ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року у справі № 242/1136/14-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2016 року) та у нього як боржника відсутнє інше майно, на яке може бути звернуто стягнення з метою примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 52773047 та повного погашення заборгованості перед позивачем.

За цих умов позивач може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна боржника в натурі для звернення стягнення на неї згідно із частиною першою статті 366 ЦК України, відповідно суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення такої позовної вимоги ОСОБА_5 , як виділення ОСОБА_2 в натурі частки житлового будинку АДРЕСА_1 (згідно з варіантом поділу, визначеним на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, а саме: квартиру № 2 , яка становить 35/100 частини житлового будинку, загальною площею 51,92 кв. м, у вартісному вираженні 125 127,00 грн, всього будівель і споруд на суму 194 613,00 грн, що складає 43/100 реальної частки), а суд апеляційної інстанції помилково скасував правильне та законне заочне рішення суду першої інстанції в цій частині.

Абзац перший частини другої статті 366 ЦК України закріплює важливу обов`язкову передумову для її застосування: у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу. Лише за таких обставин кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У свою чергу кредитор має право вимагати продажу відповідної частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку, у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника.

Отже, частини перша та друга статті 366 ЦК України свідчать про те, що право кредитора вимагати переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника є одним із кінцевих етапів звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, та має місце тільки у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу (абзац перший частини другої статті 366 ЦК України) та подальшої відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника (абзац другий статті 366 ЦК України).

Матеріали справи містять висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 (а. с. 100-111 т. 2), проведеної на виконання ухвали Апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2016 року, на вирішення якої були постановлені такі питання: «1. Чи можливий виділ у натурі 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ? 2. Якщо такий виділ можливий, визначити всі можливі варіанти виділу у натурі 1/2 частки зазначеного будинку з господарськими будівлями і спорудами. 3. Якщо виділ у натурі 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , - неможливий, то визначити можливість виділу у натурі частки, найбільш наближеної до 1/2 частки? 4. Визначити дійсну ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також кожної частини, що підлягає виділу».

Згідно з висновками судового експерта провести поділ домоволодіння з організацією окремих квартир, які відповідають вимогам державних будівельних норм, можливо. Варіант розділу запропонований у пунктах 1-3 дослідницької частини цього висновку; у результаті аналізу наявної в експерта інформації про вартість житлових будинків, аналогічних оцінюваній по району розташування на ринку нерухомості, конструктивним характеристикам, можна зробити висновок, що середньозважене значення вартості аналогічного домоволодіння, розташованого в м. Селидове станом на час проведення експертизи складає 681 155,00 грн.

Також у матеріалах справи наявні заперечення ОСОБА_3 від 18 липня 2016 року (а. с. 152 т. 2), в яких вона повідомляє Апеляційний суд Донецької області, що не згодна із запропонованим експертом варіантом розподілу домоволодіння, відмовляється компенсувати різницю вартості ідеальної та реальної частки або отримувати компенсацію цієї різниці, не має наміру робити будь-які переобладнання у будинку.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що у ОСОБА_1 не виникло право вимоги переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження наявності умов, з якими закон пов`язує виникнення такого права, адже доказів про те, що ОСОБА_1 до подачі позову пред`являв вимоги до ОСОБА_2 про продаж належної йому частки будинку, а він від цього відмовився, а також щодо відмови іншого співвласника ОСОБА_4 від придбання належної ОСОБА_2 частки будинку, позивач не надав.

Позовна вимога позивача звернути стягнення на частку ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнання за ОСОБА_1 права власності на 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину житлового будинку (літ. А-1): частину приміщення «2» площею 3,62 кв. м, приміщення «3» площею 20,5 кв. м, приміщення «4» площею 27,8 кв. м, загальною площею 51,92 кв. м, що становить 35/100 частини житлового будинку, а також: тамбур літ. а-1, сарай літ. Б-1, убиральню літ. У-1, 1/2 частину вимощення І, 1/2 частини воріт t, 1/2 частини огорожі №, є передчасною та не відповідає частині другій статті 366 ЦК України, оскільки позивачем не дотримана передбачена нею процедура.

З урахуванням фактичних обставин справи правильним було залишення апеляційним судом заочного рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволення першої позовної вимоги про виділення боржнику в натурі спірної частки, але скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення іншої позовної вимоги про звернення стягнення на цю частку шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнання за ОСОБА_1 права власності на 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги заявника про необхідність скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та залишення в силі заочного рішення суду першої інстанції повністю.

Оскільки доказів про те, що ОСОБА_1 пред`являв вимоги до відповідача-боржника про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, позивач не надав й на такі обставини не посилався, тому доводи касаційної скарги про те, що відмова від продажу своєї частки зі сторони боржника або співвласників у її придбанні може виражатися також у пасивній формі, яку зайняли відповідачі, не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови повністю.

Посилання у касаційній скарзі на те, що запереченнями боржника проти звернення стягнення на належну йому частку в спірному будинку взагалі охоплюється його відмова від продажу своєї частки у праві спільної власності на спірний будинок, а заперечення ОСОБА_3 проти виділу частки боржника зі спільного майна в натурі свідчить про її відмову від придбання цієї частки, не спростовує необхідності дотримання норми статті 366 ЦК України та з`ясування усіх обставин, нею передбачених.

Посилання в касаційній скарзі заявника на те, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 366 ЦК України з приводу тих питань, які порушені в касаційній скарзі (щодо змісту, форми, часу вимоги кредитора та відмови боржника продати свою частку або співвласника її придбати, а також щодо умов застосування диспозиції, передбаченої абзацем другим частини другої статті 366 ЦК України) спростовуються висловленою судом касаційної інстанції правовою позицією щодо умов застосування статті 366 ЦК України, закріпленою в постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 351/401/16-ц (провадження № 4076св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц (провадження № 61-31224св18), від 30 березня 2020 року у справі № 636/4075/17 (провадження № 61-19068св19).

Іншідоводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права або переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції в силу статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23).

Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині повного скасування заочного рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволення першої позовної вимоги про виділення боржнику в натурі спірної частки житлового будинку. В іншій частині оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

При першому розгляді справи судами судові витрати позивача у справі становили 3 199,39 грн, які складалися із судового збору за подачу позову у розмірі 243,60 грн, судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 267,31 грн, витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, на підставі рахунку від 22 лютого 2016 року № 48 у розмірі 2 396,16 грн, судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 292,32 грн, які з огляду на часткове задоволення касаційної скарги та задоволення однієї позовної вимоги мають бути стягнуті з відповідачів на користь позивача лише в розмірі 1 599,70 грн (по 799,85 грн з кожного).

При повторному розгляді справи судові витрати становлять: сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 365,40 грн, з яких 182,70 грн мають бути відшкодовані йому позивачем, та сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 487,20 грн, з яких 243,60 грн мають бути стягнуті з відповідачів на користь позивача (по 121,80 грн з кожного).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги про виділення ОСОБА_2 в натурі частки житлового будинку скасувати та залишити в цій частині в силі заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року без змін.

В іншій частині постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 738,95 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 921,65 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
В. А. Стрільчук
В. В. Яремко