Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

місто Київ

справа № 761/21419/16-ц

провадження № 61-10209св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація,

відповідачі: ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У 2016 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 та його дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зняття з реєстрації місця проживання зазначених осіб.

На обґрунтування позову посилалася на те, що розпорядженням Київської міської ради від 10 лютого 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій. Згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження будинок АДРЕСА_2 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Позивачем встановлено факт проживання ОСОБА_1 та його дочки у квартирі АДРЕСА_3 зазначеного будинку за відсутності правових підстав. Квартира не була приватизована, у помешканні згідно з ордером від 08 серпня 1972 року проживав ОСОБА_3 , який знятий з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю. За життя наймача між ним та відповідачем укладено договір найму житла, що і стало підставою для вселення ОСОБА_1 до квартири та реєстрації у ній 26 травня 2009 року. 23 лютого 2016 року в квартирі зареєстровано також і дочку відповідача. Ордер, який є єдиною підставою для проживання у спірній квартирі, ОСОБА_1 не надавався, надані житлово-комунальні послуги не сплачуються, отже, відповідач зайняв житлове приміщення незаконно.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позові, суд першої інстанції керувався тим, що у судовому засіданні не встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , а в подальшому і неповнолітня ОСОБА_2 вселилися до спірної квартири з порушенням встановленого законом порядку, при цьому судом встановлено, що відповідач та неповнолітня дитина тривалий час користуються цим житлом.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Виселено ОСОБА_1 та його доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині вимог позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції у своїх висновках керувався тим, що відповідач ОСОБА_1 вселився у квартиру ОСОБА_3 як піднаймач та на цих же умовах був зареєстрований у ній. ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі як дочка піднаймача після смерті ОСОБА_3 . Доказів того, що за життя ОСОБА_3 звертався у відповідні органи із письмовою заявою про реєстрацію у своїй квартирі будь-яких осіб, зокрема й відповідача, серед матеріалів справи не відсутні. Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так й в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не надав доказів на доведення того, що наймач квартири виявляв бажання зареєструвати його у спірному житлі. Крім того, згоди на проживання та реєстрацію дочки ОСОБА_1 ОСОБА_3 за життя не надавав.

Також відповідач не надав доказів того, що він вів спільне господарство разом з померлим ОСОБА_3 . При цьому суд не взяла до уваги як доказ на підтвердження права на користування спірним житлом відповідачем існування довіреності ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 від 17 вересня 2010 року та договір № 144604 про надання розстрочки зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги від 19 лютого 2016 року. Крім того, сплата за житлово-комунальні послуги не може свідчити про набуття відповідачем права користування житлом, оскільки відповідач сплачував кошти за отримані послуги. Оскільки наймач ОСОБА_3 помер, тому припинилася дія договору найму жилого приміщення, а відтак припинилася і дія договору піднайму, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 вселився у спірне жиле приміщення.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявником як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначено, що:

- оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;

- оскаржуване рішення не відповідає правовим висновкам, викладеним, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 щодо застосування статей 64, 65 ЖК Української РСР.

Отже, як підстави касаційного оскарження заявником рішення суду апеляційної інстанції ним зазначена та, що згадана у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги внаслідок її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до розпорядження Київської міської ради від 10 лютого 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок АДРЕСА_2 належить до сфери управління Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації.

Як свідчать матеріали справи, квартира АДРЕСА_1 надавалася для проживання ОСОБА_4 та членам його родини, в тому числі й ОСОБА_3 відповідно до ордера, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 24 липня 1972 року № 965.

На підставі рішення № 113/1 виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 переведено на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідно до матеріалів справи між наймачем спірної квартири, яка не є приватизованою, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 16 травня 2009 року укладено договір, відповідно до якого володілець особового рахунку квартири ОСОБА_3 надає, а ОСОБА_1 приймає у користування квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідками від 01 червня 2016 року та від 13 грудня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - як піднаймач з 26 травня 2009 року, ОСОБА_2 - дочка піднаймача з 23 лютого 2016 року.

Як установлено у судовому засіданні і підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

За правилом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 91 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вселився у квартиру ОСОБА_3 як піднаймач жилого приміщення та на цих же умовах був зареєстрований у квартирі, при цьому відповідач не надав доказів того, що він вів спільне господарство з померлим ОСОБА_3 та був членом його сім`ї.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки наймач ОСОБА_3 помер, тому припинилася дія договору найму жилого приміщення, а відтак припинилася і дія договору піднайму, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 вселився у спірне жиле приміщення.

Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року у справі

№ 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження

№ 61-317св18), Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки рішення у справах ухвалено за різних фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги у цілому зводяться до необхідності переоцінки встановлених судами обставин щодо того, що ОСОБА_3 та відповідач перебували у сімейних відносинах і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Тож, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко