Справа № 727/6634/18
Провадження № 2/727/2645/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Вальків А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення земельної ділянки посилаючись на те, що в ході здійснення заходів самоврядного контролю за використанням земель комунальної власності територіальної громади м. Чернівців спеціалістами департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради встановлено, що ОСОБА_1 самовільно встановлено огорожу по АДРЕСА_1 вздовж бордюру на землях загального користування.

Статтею 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі віднесено до елементів благоустрою, як малі архітектурні форми.

Постановою Кабінету Міністрів України №870 від 30.10.2013 року затверджено перелік земляних та ремонтних робіт, для проведення яких необхідно отримати дозвіл, з якого вбачається, що для установлення нових, відновлення, ремонт та заміна існуючих малих архітектурних форм необхідно отримати дозвіл.

Відповідач самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі вздовж бордюру на землях загального користування, порушивши при цьому законодавство у сфері земельних відносин та благоустрою, відмовляється від добровільного звільнення земельної ділянки комунальної власності, що не дозволяє міській раді вільно розпоряджатися земельною ділянкою.

А тому просив звільнити ОСОБА_1 земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0006 га по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі та стягнути з відповідача на його користь витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.12.2018 року задоволено позовні вимоги Чернівецької міської ради. Ухвалою суду від 20.09.2021 року дане заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та в письмових поясненнях, просила задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмовій заяві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.94-95).

Відповідно до протоколу №0471 про адміністративне правопорушення від 29.08.2016 року (а.с.6), відповідач вчинив правопорушення, яке полягає у порушенні п.13.1. та п.13.5. додатку до тимчасових правил благоустрою м. Чернівці, а саме самовільного встановлення огорожі по АДРЕСА_1 , з яким ОСОБА_1 було ознайомлено та вручено копію протоколу, що підтверджується його підписом (а.с.6зв.).

Постановою №11 по справі про адміністративне правопорушення від 09.09.2016 року (а.с.4), ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого ст.152 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1360 грн. за самовільне встановлення огорожі по АДРЕСА_1 . Вказану постанову відповідач отримав 24.09.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення (а.с.5).

Суд вважає, що посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведено, що саме ОСОБА_1 встановлював огорожу є безпідставним, оскільки постанова №11 по справі про адміністративне правопорушення від 09.09.2016 року, якою встановлено, що саме відповідач встановив огорожу по АДРЕСА_1 , є чинною та відповідачем вона до суду не оскаржувалась.

Відповідно до ст.1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під охороною держави.

Згідно з п.1 та п.5 ч.2 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 13.06.2018 року (а.с.13), в результаті проведеного обстеження встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайнято земельну ділянку із земель загального користування АДРЕСА_3 орієнтовною площею 0,0006 га шляхом влаштування огорожі на бордюрі.

Предметом позову у цій справі є вимога Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки орієнтовною площею 0,0006 га на підставі положень статей 152, 212 Земельного кодексу України у зв`язку зі встановленням під час здійснення перевірки земельної ділянки по АДРЕСА_1 факту самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки орієнтовною площею 0,0006 га.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Відповідно до ст.212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Чернівецька міська рада звернулася до суду із вимогою про звільнення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, зазначаючи орієнтовну площу земельної ділянки 0,0006 га.

За змістом ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.

Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше, за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до наявної геодезичної межі. Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2019 року по справі №910/22093/17.

Суд вважає, що звертаючись із вимогою про звільнення відповідачем земельної ділянки орієнтовною площею 0,0006 га по АДРЕСА_1 , фактичних меж такої земельної ділянки з її точними координатами, точним розташуванням і точним розміром Чернівецька міська рада не навела, що унеможливлює зробити висновок про самовільне зайняття конкретної земельної ділянки або її частини, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що взадоволенні позову Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки необхідно відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.1, 79, 152, 212 ЗК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки відмовити.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 03 листопада 2021 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: