ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м.Суми

Справа №591/6865/19

Номер провадження 22-ц/816/1468/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 липня 2021 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 22 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, сплачених ним за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що з 2000 року по 2015 рік він перебував у шлюбі з відповідачкою. У період сумісного проживання за спільні кошти вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується кредитним договором № 503 від 28 вересня 2005 року, укладеним між Сумським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім`єю, в особі ОСОБА_1 , згідно з яким було надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 119383,00 гривні строком повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору. Крім того, за час спільного проживання сторонами було придбано автомобіль GEELY CK NORMA CBU, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який 11 липня 2012 року Територіальним сервісним центром було зареєстровано на його ім`я. Автомобіль було придбано у кредит з укладенням кредитного договору № 910.16422 від 13 липня 2012 року між ним та ПАТ «Ідея Банк».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 591/6465/15-ц, квартиру було визнано спільною сумісною власністю сторін і на цій підставі за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири площею 62,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на іншу 1/2 частку було визнано за ним. Крім того, вказаним рішенням суд визнав сторін солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов`язань за кредитним договором № 503 від 28 вересня 2005 року, укладеним між Сумським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ним, в сумі 13625 грн 05 коп.

Вказував, що за весь час спільного проживання відповідачка ніде не працювала і жодних доходів не отримувала. Єдиним джерелом доходів сім`ї була його заробітна плата. Під час спільного проживання з відповідачкою у шлюбі, через недостатність грошей для виконання своїх зобов`язань за кредитними договорами, 24 липня 2014 року він позичив у свого батька ОСОБА_3 80000,00 гривень, що в еквівалентному відношенні на той час складало 10000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики, 26 липня 2014 року він склав розписку, згідно з якою зобов`язався повернути борг у строк до 01 січня 2015 року.

Одразу ж після отримання вищевказаних грошових коштів, 24 липня 2014 року (в четвер) в рахунок погашення кредиту за автомобіль за кредитним договором № 910.16422 від 13 липня 2012 року він вніс 32812 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку з 13 липня 2012 року по 27 жовтня 2019 року, наданою ПАТ «Ідея Банк». Решту коштів в сумі 45000 грн - 28 липня 2014 року (в понеділок після вихідних днів) він вніс в рахунок погашення кредиту за квартиру за кредитним договором № 503 від 28 вересня 2005 року. Доводив, що договір позики грошових коштів було укладено ним в інтересах сім`ї.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми, ухваленим 08 травня 2018 року у цивільній справі № 591/5204/17 позов його батька ОСОБА_3 до нього було задоволено та стягнуто з нього на користь позивача 80000 грн заборгованості за договором позики, укладення якого підтверджено вищезазначеною розпискою. Відповідачка була залучена до участі в даній справі як третя особа без самостійних вимог. Для примусового виконання вищевказаного рішення судом 14 червня 2018 року було видано виконавчий лист, однак, він виконав рішення суду добровільно та 11 жовтня 2019 року сплатив на картковий рахунок стягувача ОСОБА_3 80000 грн. Даний факт підтверджується квитанцією № 116/2373-4 від 11 жовтня 2019 року.

Остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідачки на його користь 44523 грн 77 коп, з яких 40000 грн 00 коп в рахунок відшкодування половини витрат, сплачених ним за договором позики, 1726 грн 00 коп - три проценти річних від простроченої суми та 2797 грн 77 коп - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Кузнєцова А.С., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають наданим до позовної заяви доказам. Вважає, що суду були надані всі докази того, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї для погашення кредитної заборгованості, за які було придбано спільне майно, проте суд не дав їм належну оцінку. Крім того, судом першої інстанції не враховані правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 44523 грн 77 коп не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2015 року (а.с. 9).

Відповідно до умов кредитного договору № 503 від 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 було надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 119383,00 грн строком повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору для придбання житла за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 березня 2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Відповідно до договору іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 04 квітня 2007 року, квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки (а.с 15-17).

Відповідно до картки позичальника з обліку повернення кредиту, ОСОБА_1 погашав кредит, зокрема 28 липня 2014 року вніс грошові кошти в розмірі 45000 грн 00 коп (а.с. 17 зворот).

Кредитним договором № 910.16422 від 13 липня 2012 року підтверджено придбання автомобіля GEELY CK NORMA CBU, 2012 року випуску сірого кольору, д.н. НОМЕР_1 в кредит (а.с. 18).

Випискою з рахунку ОСОБА_1 встановлено строки погашення кредитних зобов`язань за придбання автомобіля, зокрема 24 липня 2014 року внесено грошові кошти в сумі 32812 грн 32 коп (а.с. 19).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року у справі № 591/6456/15-ц визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за кожним, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнано їх солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов`язань за кредитним договором № 503 від 28 вересня 2005 року (а.с. 20-21).

Відповідно до розписки від 24 липня 2014 року ОСОБА_1 взяв в борг у свого батька ОСОБА_3 80000 грн 00 коп, що складає на день позики 10000 дол США на погашення кредиту автомобіля та квартири. Зобов`язався віддати вказаний борг до 01 січня 2015 року (а.с. 29).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2018 року у справі № 591/5204/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 80000,00 грн (а.с. 22-23).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 травня 2019 року, яке постановою Сумського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишено без змін, у справі № 591/3924/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48140 грн 00 коп грошової компенсації вартості відчуженого майна - автомобіля GEELY CK NORMA CBU, 2012 року випуску сірого кольору, д.н. НОМЕР_1 (а.с. 24-26).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд виходив з того, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2018 року у справі № 591/5204/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, встановлено відсутність доказів на підтвердження того, що договір позики було укладено саме для погашення кредитів, зазначених позивачем та відповідачем, як й не надано жодних доказів використання отриманих коштів за договором позики в сумі 80000 грн в інтересах сім`ї відповідача. З огляду на встановлені цим рішенням суду обставини, а також з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зобов`язання за договором позики є спільним зобов`язанням подружжя, а майно, яке було поділене між подружжям, було придбано за позичені кошти, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки 40000 грн 00 коп в рахунок відшкодування половини витрат, сплачених позивачем за договором позики, а також трьох процентів річних від простроченої суми та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч.1,4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Врахувавши зазначені положення закону та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами, що зобов`язання за договором позики є спільним зобов`язанням подружжя і що він має право зворотної вимоги до відповідача. При цьому, суд правильно виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі № 591/5204/17, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи, в якій бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги про протилежне є безпідставними, не спростовують висновків судів першої інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 є безпідставними, оскільки їх зміст не свідчить про тотожність спірних правовідносин, обставин цих справ і правовідносин та обставин справи, яка переглядається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю.Кононенко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук