ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1952/21 Номер провадження 22-ц/814/2197/21Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Зогаль Олександра Миколайовича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 липня 2021 року (повний текст складено 20.07.2021р.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Експрес Вантаж» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача,мотивуючи тим, що 25.02.2021 року він у зв`язку з не виплатою йому заробітної плати відповідачем, за період з 01.01.2021 по 25.02.2021 року, за угодою сторін, на підставі наказу від 197-п від 24.02.2021р., був звільнений з ТОВ «Експрес Вантаж» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Зазначає, що він неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Експрес Вантаж» щодо виплати йому невиплаченої заробітної плати та проведення кінцевих розрахунків, в тому числі і виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, але до цього часу йому не проведено виплату належної йому заробітної плати та не проведено кінцеві взаєморозрахунки.

З урахуванням наведеного прохав стягнути з відповідача на його користь: невиплачену заробітну плату у розмірі 23508,66грн, компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку; середній заробіток за період з 25.02.2021р. по дату проведення фактичного розрахунку виходячи з середньоденного розрахунку заробітної плати 748,80грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Експрес Вантаж» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерс Вантаж» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000грн, 3000грн правничої допомоги та судовий збір у розмірі 908грн, а всього 23908грн.

З вказаним рішенням не погодився позивач, представник якого подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати в частині стягнення з ТОВ «Експерс Вантаж» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі в частині стягнення ТОВ «Експерс Вантаж» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 26.02.2021 року по дату проведення фактичного розрахунку (01.07.2021 року), виходячи з середньоденного розміру заробітної плати - 748,80грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, місцевий суд належним чином не дослідив фінансову звітність відповідача за 1 квартал 2021 року, складену станом на 31.03.2021 року, з якої вбачається, що у першому кварталі 2021 року на рахунках підприємства перебуває 12840100 грн нерозподіленого прибутку. Окрім того, згідно Фінансового звіту відповідача за результатами роботи у 2020 році на розрахункових рахунках відповідача перебуває 11551600 грн прибутку від діяльності у 2020 році. Відтак, апелянт вважає, що маючи вказані кошти на рахунках, ТОВ «Експерс Вантаж» мало змогу вчасно розрахуватися з позивачем при звільненні останнього, а тому підстав для звільнення його від відповідальності не вбачається.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 12.01.1994 року, позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах та звільнений 25.02.2021 року з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно з наказом №197-П від 24.02.2021 року (а.с.5).

Також, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами, що відповідач заробітну плату позивачу в день звільнення не виплатив.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що, на час вирішення справи судом заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати відповідачем, погашена у повному обсязі.

Також, оскільки мало місце прострочення виплати заробітної плати, місцевий суд, з урахуванням практики Верховного Суду, вказував на те, що середній заробіток ОСОБА_1 за період затримки складає: 87 робочих днів x 768,51грн = 66860,37грн. Проте, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, факту того, що заборгованість ТОВ «Експерс Вантаж» по заробітній платі перед позивачем виникла через скрутне матеріальне становище підприємства, наявні підстави для застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, а саме до 20000,00грн.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, з урахуванням наведених вище обставин та принципу диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд переглядає рішення Київського районного суду м. Полтава від 20 липня 2021 рокулише в оскаржуваній частині щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Експерс Вантаж» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Приписами статті 233 Кодексу законів про працю України та пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 визначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Також, у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина (Особа-5) щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ( пункт 1 резолютивної частини рішення).

Так, матеріалами даної справи установлено, що відповідачем із ОСОБА_1 , в день звільнення, належним чином розрахунку проведено не було, який було вчинено 01.07.2021 року (а.с.66).

Колегія суддів погоджується з належністю вчиненого місцевим судом розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2021 року по 01 липня 2021 року (87 робочих днів), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в 768,51 грн., а саме 66860,37 грн. (768,51 *87).

При цьому, в оскаржуваному судовому рішенні, місцевим судом вірно вказано на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року, зроблений у справі №761/9584/15-ц, що регулює дані правовідносини. Так, зокрема, зазначено:

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - Іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц).

Відтак, відповідно до вище викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що такий розмір стягнення в сумі 66860,37грн є непропорційно обтяжливим для роботодавця з урахуванням наступного.

Колегія суддів, беручи до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для застосування до обставин даної справи критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так, матеріалами справи установлено, що сума заборгованості із заробітної плати (23508,66грн), є майже в втричі меншою, ніж сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (66860,37грн), період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості не є значним та становить 87 робочих дні (з 26 лютого 2021 року по 01 липня 2021 року), тривалість такого періоду була пов`язана зі скрутним фінансовим становищем на підприємстві.

Відтак, апеляційний суд, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, порівняно невеликий період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який, до того ж, був пов`язаний з скрутним фінансовим становищем на підприємстві, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, у визначеній місцевим судом сумі в 20000,00грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд належним чином не дослідив фінансову звітність відповідача, оскільки, на думку апелянта,ТОВ «Експерс Вантаж», маючи кошти на рахунках, мало змогу вчасно розрахуватися з позивачем при звільненні останнього, а тому підстав для звільнення його від відповідальності не вбачається, колегією суддів до уваги не приймаються з урахуванням наступного.

Так, апелянт вказує на те, що, згідно фінансової звітності ТОВ «Експерс Вантаж», баланс на 31.03.2021 року, у графі «Гроші та їх еквіваленти» вказано суму в 11551,2тис.грн, а в графі «Нерозподілений прибуток (непокритий збиток)» - 12840,1тис.грн., відтак, вказані кошти могли бути направлені на вчасну виплату заробітної плати позивача.

При цьому, як убачається:

- Рядок 1165 Гроші та їх еквіваленти балансу призначений для відображення готівки в касі підприємства, грошей на поточних та інших рахунках у банках, які можуть бути вільно використані для поточних операцій, а також грошових коштів в дорозі, електронних грошей, еквівалентів грошей;

-Рядок 1420 Нерозподілений прибуток (непокритий збиток) балансу призначений для відображення або суми нерозподіленого прибутку, або суми непокритого збитку. Сума непокритого збитку наводиться в дужках та вираховується при визначенні підсумку власного капіталу.

З аналізу фінансової звітності ТОВ «Експерс Вантаж», баланс на 31.03.2021 року, вбачається, що вказані апелянтом кошти бути визначені на початок звітного року, при цьому доказів того, що на рахунках підприємства на момент звільнення позивача з роботи були наявні кошти для здійснення з ОСОБА_1 належного розрахунку при звільненні, матеріали справи не містять.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в оскаржуваній частині.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Зогаль Олександра Миколайовича, - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 20 липня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак