Справа № 463/2294/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/3276/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Сеньків Х.І.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Орача А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління комунальної власності на рішення Галицького районного суду м.Львова від 29.09.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

27 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (далі УКВ ДЕП ЛМР) про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 36 390,51 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 36 390,51 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач УКВ ДЕП ЛМР в особі начальника І.Свистун.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції через неповне з`ясування всіх обставин справи та не дослідження необхідних для розгляду справи доказів, дійшов до необґрунтованого, безпідставного та невмотивованого висновку.

Посилається на те, що при укладенні Договору оренди № Л-10026-16 від 25 березня 2016 року між УКВ ДЕП ЛМР та ОСОБА_1 дотримані загальні вимоги до правочину, передбачені ст.203 ЦК України. Сторони уклали даний договір та погодили всі істотні умови, передбачені Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Рішенням Личаківського районного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 463/4551/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до УКВ, ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди від 25.03.2016 року № Л-10026-16. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 25.09.2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01.07.2015 року у справі № 3-195гс/15 прописано на можливість визнання договору оренди недійсним лише на майбутнє. Своє рішення суд вищої інстанції мотивує тим, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює (у разі його недійсності) проведення між сторонами двохсторонньої реституції, а тому, з огляду на ч.3 ст. 207 ГК України, такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Відповідно до вище зазначеного, нарахування орендної плати за договором оренди від 25.03.2016 року № Л-10026-16 припинено з моменту набрання рішенням законної сили, а саме з 25.09.2018 року.

Зазначає, що відсутні правові підстави для відшкодування орендної плати за фактичне користування майном.

Судом не встановлено неправомірних дій органу місцевого самоврядування про притягнення до відповідальності у вигляді стягнення матеріальної шкоди, що спричинило шкоду позивачу, причинний зв`язок між неправомірними діями та завданою шкодою. Відтак, вважає, що відсутні правові підстави про стягнення матеріальної шкоди з відповідача, а також моральної шкоди.

Не вбачає вини в діях відповідача про відшкодування моральної шкоди позивачу, що вимагається частиною першою статті 1167 ЦК. Позивачем не доведено, що погіршення стану здоров`я відбулося через дії УКВ ДЕП ЛМР, а тому судом правильно відмовлено у стягненні моральної шкоди.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову повністю.

Відповідно до статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 надано Відзив.

У Відзиві позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідач у апеляційній скарзі не навів жодних порушень норм матеріального чи процесуального права, які були допущені судом при ухваленні рішення у справі № 463/2294/19, яким частково задоволені її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги є припущенням та не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам ст.ст. 204, 236 Цивільного кодексу України.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-104цс/16, відповідно до якого реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Просить відмовити УКВ ДЕП ЛМР у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Галицького районного суду м.Львова від 29.09.2020 року без змін.

Відповідач по справі в судове засідання не з`явився та не забезпечив явку свого представника, хоч належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 26.04.2021 року.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно листа № 2302-205 від 24.02.2016 року начальника ДЕП УКВ ЛМР Свистун І. ОСОБА_1 повідомлено про оголошення некомерційного конкурсу на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Орендна плата в місяць 919,40 грн. без ПДВ.

25.03.2016 року між УКВ ДЕП ЛМР в особі начальника Свистун І. та ОСОБА_1 укладено договір оренди № Л-10026-16 відповідно до якого орендодавець на підставі наказу УКВ від 18.03.2016 року № 8-А передає, а орендар приймає у строкове користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» приміщення, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 28,7 кв.м в т.ч. перший поверх.

Згідно п.5.1 Договору оренди № 2302-205 від 25.02.2016 року розмір орендної плати за об`єкт оренди складає 919,40 грн. без ПДВ за перший місяць оренди.

Ухвалою ЛМР №802 від 14.07.2016 року затверджено перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації способом викупу, серед яких: 1-ий поверх (гараж) за адресою АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06.02.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди нерухомого майна № Л-10026-16 від 25.03.2016 року- приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 28,7 кв.м укладеного між УКВ ДЕП ЛМР та ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету ЛМР від 06.08.2015 року № 497 «Про реєстрацію комунальної власності та взяття на баланс будівлі на АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна № 01-будівлі гаража загальною площею 28,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 від 28.03.2016 року. Визнано незаконною та скасовано Ухвалу ЛМР №802 від 14.07.2016 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині надання права викупу і приватизації об`єкта площею 28,71 кв.м за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , яка значиться в даній Ухвалі за №71.

Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано постанову Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2019 року, якою було скасовано рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2018 року та відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні його позову. Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2018 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Зокрема, державна реєстрація гаражу за адресою АДРЕСА_1 від 28.03.2016 року відбулася на підставі технічного паспорту на гараж; рішення виконавчого комітету ЛМР від 06.08.2015 року № 497, листа Регіонального відділення ФДМ України по Львівській області від 28.09.2015 року № 03-08-06276, проведена після прийняття Розпорядження Личаківською районною адміністрацією ЛМР від 31.08.2012 року №374 про зміну адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 та після державної реєстрації права приватної власності на гараж за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва на спадщину від 18.04.1991 року. Відтак, на час проведення державної реєстрації не існувало як самого об`єкта нерухомого майна-гаража площею 28,7 кв.м. При цьому, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . В іншій частині рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2018 року залишено в силі.

Ухвалюючи рішення у зазначеній справі про повернення позивачу ОСОБА_1 36 390,51 грн. безпідставно сплачених коштів, суд першої інстанції, із врахуванням рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2020 року та постанови Верховного Суду від 18.09.2019 року прийшов до вірного висновку, що УКВ ДЕП ЛМР не мало правових підстав брати на баланс спірний гараж та в подальшому передавати його в оренду, оголошуючи при цьому конкурс.

Посилання в апеляційній скарзі на фактичне користування майном позивачем ОСОБА_1 на підставі договору оренди, який визнаний судом недійсним та припиняється на майбутнє, а не з часу укладення договору оренди, суд апеляційної інстанції зазначає, що сам факт взяття спірного гаража на баланс, який належав на праві власності фізичній особі було неправомірним, а отримання коштів за оренду розцінюється як безпідставно набуті кошти, що спричинили матеріальну шкоду позивачу, тому посилання на зазначену у апеляційній скарзі правову позицію ВС України у господарському судочинстві не є тотожним із обставинами даної справи.

За змістом частини першої статті 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або договором.

За приписами ст.236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення безпідставно отриманих коштів, суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення суд не вбачає.

Так як рішення суду в частині стягнення моральної шкоди позивачем не оскаржувалося, однак у Відзиві на заподіяння моральної шкоди є посилання, а відповідач на недоведеність позивачем моральної шкоди зазначає в апеляційній скарзі, незважаючи на те, що судом першої інстанції відмовлено у стягненні моральної шкоди, апеляційний суд не переглядає рішення в цій частині (ч.1 ст.367 ЦПК).

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду повинно бути насамперед справедливим.

Застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим в разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати.

Врахувючи конкретні обставини цієї справи, керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, яким відновлено порушене право позивача.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування,їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк