Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Мельник Ю.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В

28.07.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Дінеро» про визнання недійсним кредитного договору.

У позовній заяві позивач посилається на те, що після огляду веб-сайту відповідача йому почали здійснюватися дзвінки з вимогою про погашення заборгованості по отриманому кредиту.

У зв`язку з цим позивач, зайшовши знову на сайт відповідача, дізнався про існування в нього заборгованості за загальну суму 3399 грн. перед ТОВ «ФК «Дінеро».

При цьому, відповідно до інформації, що містилася на сайті, станом на червень 2020 року сума займу складала 2400 грн., комісія 999 грн., до сплати 3399 грн. до 30.06.2020 року. На вказаному сайті позивач також знайшов: спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG0426858 від 01.04.2020 року, паспорт споживчого кредиту, проект договору кредитної лінії.

За змістом інформації, що міститься у вказаних документах, сума кредиту - 2400 грн., процентна ставка в день за початковою зазначеною тривалістю кредиту (підлягає оплаті до дати оплати) - 1.39 %, строк оплати 30 днів/місяців, процентна ставка в день для періоду, що перевищує первісно зазначену тривалість кредиту (починається з наступного дня після дати оплати), - 1.5 %, потенційний ліміт кредитної лінії - 20 000 грн., надана сума кредиту - 2400 грн., орієнтовна вартість кредиту - 3399 грн., орієнтована процента ставка - 506.50 %, дата повного погашення 01.05.2020 року, штраф, якщо є: 50 %, а також зазначено проценти за період продовження.

Позивач посилається на те, що проект договору кредитної лінії не містить будь-яких підписів. Звертає увагу, що сторони не просто не уклали договір по електронній пошті, але й не вели переговори з метою узгодження всіх істотних умов.

Крім того, зазначає, що дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою з огляду на умови Договору кредитної лінії № AG0426858, що відображені в Спеціальних умовах щодо орієнтовної процентної ставки - 506.50 %, процентної ставка в день для початково зазначеної тривалості кредиту (підлягає оплаті до дати оплати) - 1.39 %, строк оплати, проценти за період продовження.

Вважає, що при укладенні Кредитного договору відповідач зазначив у ньому умови, які прямо суперечать законодавству України та порушують права позивача як позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, просить визнати недійсним Договір кредитної лінії № AG0426858 від 01.04.2020 року, а також визнати дії відповідача нечесною підприємницькою практикою.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В ухвалі про відкриття провадження учасникам справи було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень щодо позову.

10.11.2020 року до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Договір кредитної лінії № AG0426858 (номер у системі L9493044) від 01.04.2020 року укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі, примірник якого з додатками надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка його отримала, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених позивачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Представник відповідача також зазначає, що позивач є постійним клієнтом відповідача з 07.11.2019 року та уклав вже 3 договори, виконував всі їх умови (крім оспорюваного), погодившись з усіма умовами, в т.ч. відповідальністю за порушення зобов`язань по оплаті, сплативши відсотки за користування коштами.

Оспорюваний договір є аналогічний попереднім (№ AG6083675 від 07.11.2019 року, № AG1907961 від 09.03.2020 року), а, отже, позивач був повністю ознайомлений з правилами, умовами та процедурою укладення оспорюваного договору в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача.

Оспорюваний договір був укладений (підписаний) позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано йому на фінансовий номер + 38 о 14:35 год. 01.04.2020 року та введено ним в 14:35 год. 01.04.2020 року. Після введення коду (електронного підпису одноразовим ідентифікатором) на вказану позивачем електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 було відправлено Спеціальні умови до Договору кредитної лінії № AG0426858 від 01.04.2020 року, Загальні умови Договору кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту.

Отже, позивачем було укладено оспорюваний договір в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», та отримано примірник відповідно до умов договору.

Представник відповідача посилається на те, що на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» відповідачем надано позивачу до укладення оспорюваного договору всю необхідну інформацію у виді Паспорта споживчого кредиту за формою, встановленою цим Законом.

До того ж, уклавши (підписавши) оспорюваний договір, позивач погодився з його умовами, зокрема п. 3.4., за змістом якого підтвердив вказані вище обставини.

Після укладення оспорюваного договору на картковий рахунок позивача, який був вказаний ним на Порталі, а саме банківську картку № НОМЕР_1 (банк-емітент АТ КБ «ПриватБанк»), були перераховані грошові кошти у розмірі 2400 грн., що підтверджується витягами з інформаційної-телекомунікаційної системи відповідача та витягом з особистого кабінету ПАТ «Таскобанк» про успішність транзакції. Отримання вказаних грошових коштів відповідно до умов оспорюваного договору позивачем не заперечувалося позовній заяві. Так, зокрема, позивачем не додано доказів не отримання коштів, в тому числі, але не виключно, виписки із банківських рахунків.

У відзиві також зазначено, що ОСОБА_1 успішно пройшов верифікацію на сайті ТОВ «Дінеро», що підтверджує те, що позивач особисто проходив процес верифікації, а, отже, особисто укладав оспорюваний договір.

Будь-яких інших документів до суду не надходило, відповідь на відзив позивачем у встановлений строк не подавалась.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо:

- його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами;

- воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку;

- він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи зі змісту позовної заяви позивач просить визнати недійсним електронний договір, за яким, як він дізнався на веб-сайті відповідача, у нього наявна заборгованість перед ТОВ «ФК «Дінеро», з огляду на те, що він такий договір не укладав, про що свідчить, зокрема, відсутність будь-яких підписів на договорі кредитної лінії № AG0426858 від 01.04.2020 року.

Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Так, за наданими стороною відповідача до відзиву документами вбачається, що ОСОБА_1 успішно пройшов верифікацію на сайті ТОВ «Дінеро» та підписав договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано йому на фінансовий номер НОМЕР_2 о 14:35 год. 01.04.2020 року та введено ним в 14:35 год. 01.04.2020 року.

При цьому, слід зазначити, що неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Однак стороною позивача у позовній заяві зазначені обставини, що суперечать одна одній.

За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

До того ж, слід зазначити, що за положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Після укладення оспорюваного договору на картковий рахунок позивача, який був вказаний ним на Порталі, а саме банківську картку № НОМЕР_1 (банк-емітент АТ КБ «ПриватБанк»), були перераховані грошові кошти у розмірі 2400 грн., що підтверджується витягами з Інформаційної-телекомунікаційної системи відповідача та витягом з особистого кабінету ПАТ «Таскобанк» про успішність транзакції. Зазначені обставини жодним чином позивачем спростовані не були.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між ТОВ «Дінеро» та ОСОБА_1 01.04.2020 року був укладений в електронній формі договір кредитної лінії № AG0426858.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу:

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини.

Однак вбачається, що сторона позивача не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, договір підлягає визнанню недійсним, а вказує на те, що таких договір позивачем взагалі не укладався та не підписувався, що не знайшло свого підтвердження при розгляді справи та було спростовано.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів недійсності укладеного між сторонами договору матеріали справи не містять.

Вимога позивача про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Так, позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позивача як позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, які саме умови, на думку позивача, суперечать вимогам законодавства, в змісті позову не зазначено.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, при розгляді справи було встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства, зі змісту якого вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме зазначено: суму позики, строк надання коштів, порядок повернення позики, нарахування та сплата процентів, підстави та розмір відповідальності за порушення умов договору позики, а також інші договірні умови.

При цьому, позивач погодився на укладення договору саме з такими умовами, про що свідчить підписання ним вказаного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти. Без здійснення необхідних дій, визначених Законом України «Про електронну комерцію», оспорюваний договір між сторонами не був би укладеним.

З огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.

При поданні позові позивач не сплачував судовий збір з підстав встановлених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, як було встановлено при розгляді справи, жодних прав позивача як споживача порушено не було, договір, який він оспорював, ним був укладений відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 1681,60 грн.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 230-233, 626, 638, 640, 1046, 1051 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію»», ст.ст. 3, 4, 12, 13, 16, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (М. Київ, вул. Сурикова, 3, літ. «А», ) про визнання недійсним кредитного договору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 1681,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: