КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

при секретарі - Лащевській Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 07 червня 2021 року,

встановив:

у жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку її поділу визнати право власності по 1/2 частини квартири за ним та відповідачем.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києвавід 07 червня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., Гебеш В.В., її представника ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він з 02.10.1977 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року.

В період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано кв. АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ім`я ОСОБА_2 . Він зареєстрований у вказаній квартирі, однак відповідач не визнає за ним права власності та права користування квартирою, та звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Тому позивач просив визнати квартиру спільним сумісним майном подружжя та поділити її по Ѕ частині.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києвавід 07 червня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є особистим майном відповідача, оскільки придбана за її особисті кошти, набуті від підприємницької діяльності, а тому не є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки висновок суду зроблений з порушенням норм матеріального права, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 статті 3 СК України).

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як видно з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб 02.10.1977. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року шлюб було розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про право власності, видного Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.06.2006 ОСОБА_2 належить кв. АДРЕСА_1 , жилою площею 36,0 кв.м., загальною площею 74,20 кв.м. Також в матеріалах справи міститься копія Інвестиційного договору №22 (про інвестування у житлове будівництво) від 03.08.2004, укладеного між МЖК «Оболонь» та ОСОБА_2 . В договорі зазначено, що вартість одного метра загальної площі на момент укладення договору становить 3 784 грн. 30 коп.

У вказаній квартирі з 19.09.2006 до цього часу зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач придбала квартиру в період зареєстрованого шлюбу, який фактично припинився та існував лише формально, а саме під час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, на кошти відповідача, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя не узгоджується з іншими обставинами, які судом першої інстанції не були досліджені та не отримали належної правової оцінки.

Зазначення судом першої інстанції про те, що сторона позивача мала довести факт проживання однією сім`єю, однак цей факт належним чином доведено не було, є невірним, оскільки на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і з 19.09.2006 разом були зареєстровані у вказаній квартирі.

В рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом не було зроблено висновку про те, коли саме припинились сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Вказівка в цьому рішенні на окреме проживання сторін з 1995 року міститься лише в описовій частині рішення, суд не з`ясовував цю обставину та не зробив висновку щодо цього, а тому відсутні підстави вважати цю обставину встановленою рішенням суду.

Та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6 , також не може свідчити про те, що в період 2004-2006 років між сторонами було припинено ведення спільного господарства.

В Заяві про видачу судового наказу до Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2018 ОСОБА_5 вказала, що з червня 2006 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі (ч. 2 ст. 120 СК України).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Посилання відповідача на ту обставину, що вона отримувала доходи від підприємницької діяльності у 2004, 2005 та 2006 роках, а ОСОБА_1 отримав заробітну плату за 6 місяців 2007 року в сумі 65 333 грн. 87 коп., також не можуть бути підставою для визнання спірної квартири особистим майном

ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не з`ясував повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, заперечуючи проти заявленого до неї позову, ОСОБА_2 вказувала, що 02.07.2018 було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до неї про розірвання шлюбу і з метою уникнення майбутніх перешкод у розпорядженні належним кожному з них майном, вони вирішили надати один одному згоду на укладення договорів дарування нерухомого майна, на підтвердження чого надала до справи копії заяв від 22.08.2018, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Трач Г.М. (а/с 42 і 43). В заяві від імені ОСОБА_1 зазначається, що він дає згоду своїй дружині ОСОБА_2 , з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1977 року на укладання та підписання нею договорів дарування щодо: кв. АДРЕСА_2 , кв. АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , Ѕ частини гаражу № НОМЕР_1 буд. АДРЕСА_5 , нежилого приміщення площею 456,8 кв.м., що складає 37/100 частин від нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , право власності на яке було набуто ними в період зареєстрованого шлюбу на умовах за її власним розсудом. В свою чергу ОСОБА_2 вказала в заяві від її імені вказала, що дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на укладення та підписання ним договорів дарування: кв. АДРЕСА_7 , гаражу № НОМЕР_2 в ГК «Чорнобилець», АДРЕСА_8 , право власності на які було набуто ними в період зареєстрованого шлюбу.

Також в матеріалах справи міститься копія Договору дарування укладеного 23.08.2018, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_9 . В договорі вказується, що вказана квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 18.05.2006. В п. 1.8 Договору вказується, що заява чоловіка дарувальника про надання згоди дружині на відчуження квартири, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом КМНО Трач Г.М. отримана і доведена до відома обдаровуваного (а/с 146-149).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що таким чином вони з ОСОБА_1 вирішили розпорядитись спільним сумісним майном подружжя та подарувати його своїм синам, але згодом вона вирішила залишити спірну квартиру у своїй власності.

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, згідно частини 3 якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином відсутні підстави вважати встановленою обставиною придбання спірної кв. АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_2 і відповідно спірну квартиру - її особистим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи викладене вимоги ОСОБА_1 про поділ спірного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним права власності по Ѕ частині квартиру підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжязадовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 .

Дані сторін спору:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді