Дата документу 06.01.2021 Справа № 333/1344/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 333/1344/20

Провадження № 22-ц/807/216/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради та ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року в складі судді Піха Ю.Р. в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КНП «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що 05.09.2001 наказом №67 від 04.09.2001 він був прийнятий на роботу в поліклініку 8 Березня, яка перепрофільована в комунальну установу «Міська клінічна лікарня № 1» Запорізької міської ради на посаду лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно поліклінічного підрозділу.

26.12.2018 наказом № 390/тр він був звільнений з посади лікаря акушера-гінеколога у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

30.05.2019 рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя позивачу було відмовлено у задоволенні вимог про поновлення на посаді. Постановою Запорізького апеляційного суду від 06.11.2019 вищевказане рішення було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря акушера-гінеколога.

07.11.2019 наказом №604/тр його було поновлено на посаді лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу КУ «Міська лікарня № 1», добровільна сплата за вимушений прогул йому не була здійснена. Відповідач звернувся до апеляційного суду за роз`ясненням про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були надані судом 20.12.2019.

Ураховуючи викладене просить суду стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2018 по 06.11.2019 у розмірі 62 419, 60 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КНП «Міська клінічна лікарня № 1» ЗОР на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 32 069,65 гривень, судові витрати на правничу допомогу в розмірі 575, 00 грн. та судовий збір в розмірі 431, 91 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, КНП «Міська лікарня №1» ЗМР подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про поновлення його на посаді не заявляв позовних вимог про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За період з 27.01.2019 по 05.11.2019 ОСОБА_1 нарахована та перерахована допомога по безробіттю в розмірі 30 349, 95 грн. 16.03.2020 лікарня отримала рішення Господарського суду Запорізької області щодо стягнення з КНП «Міська лікарня №1» ЗМР на користь Запорізького обласного центру зайнятості суми 30 349, 95 грн. Відповідно до абз.2 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №6 від 06.11.1992 при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Зазначає, що стягнення витрат на правову допомогу є недоцільним оскільки ОСОБА_1 мав право скористуватися безоплатною правовою допомогою.

Не погоджуючись частково із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в виплаті заробітної плати в розмірі 30 349, 65 грн. та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд помилково застосував п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №6 від 06.11.1992, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог виключеної ч.3 ст. 117 КЗпП України на підставі Закону України № 3248-15 від 20.12.2005. Виплата середнього заробітку проводиться за час вимушеного прогулу і не може бути зменшена за будь-яких обставин.

27 листопада 2020 року від КНП «Міська лікарня №1» ЗМР до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог.

30 листопада 2020 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу КНП «Міська лікарня №1» ЗМР, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга КНП «Міська лікарня №1» ЗМР підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги в розмірі 32 069, 65 грн., виходив з того, що постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді, тому на підставі ст.. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має визначатись із врахуванням отриманої позивачем від центру зайнятості допомоги по безробіттю у розмірі 30 349, 95 грн.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно з наказом комунальної установи «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради від 26.12.2018 № 390к/тр, звільнено ОСОБА_1 лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації, 26.12.2018 у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 20).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2019 року в справі № 333/1220/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до комунальної установи «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про поновлення на посаді відмовлено (а.с. 13-16).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі наказу № 390к/тр від 26.12.2018. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації комунальної установи «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради, правонаступником якої є комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради (а.с. 49-52).

Наказом КНП «Міська лікарня №1» ЗМР № 604к/тр від 07.11.2019 поновлено на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації амбулаторно-поліклінічного підрозділу ОСОБА_1 з 26.12.2018 (а.с. 21).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року у задоволенні заяви КНП «Міська лікарня №1» ЗМР про роз`яснення постанови Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року відмовлено (а.с. 17-18).

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до директора КНП «Міська лікарня №1» ЗМР з заявою, в якій просив виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27.12.2018 по 06.11.2019 (а.с. 23).

На вказану заяву КНП «Міська лікарня №1» ЗМР надало ОСОБА_1 відповідь № 01-28/2 від 04 березня 2020 року, зазначивши про відсутність законних підстав для виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27.12.2018 по 06.11.2019 (а.с. 27).

За період з 27.01.2019 по 05.11.2019 ОСОБА_1 нарахована і виплачена допомога по безробіттю в розмірі 30 349, 95 грн. (а.с. 103-105).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений також у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16,

а також у постановах Верховного Суду: від 08 жовтня 2018 року у справі

№ 524/4471/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 334/10717/14-ц.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з КНП «Міська лікарня №1» ЗМР на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованим та таким, що відповідає ч.2 ст. 235 КЗпП України.

Проте, посилання суду першої інстанції на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Суд першої інстанції на наведене не звернув належної уваги та безпідставно відмовив в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав, що позивачем отримано допомогу по безробіттю від центру зайнятості у розмірі 30 349, 95 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 року по 06 листопада 2019 року.

Доводи КНП «Міська лікарня №1» ЗМР про те, що питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно було бути розглянуто в справі № 333/1220/19, не спростовує правильність висновків суду, оскільки той факт, що питання про стягнення вказаного середнього заробітку не вирішувалось одночасно з позовними вимогами про поновлення ОСОБА_1 на посаді, не позбавляє його права не звернення до суду з відповідним позовом та права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись на вищевказаний Порядок, не застосував механізм здійснення розрахунку середньої заробітної плати, визначений цим Порядком.

Так, пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складається шляхом множення розміру середньоденної заробітної плати на число робочих днів.

Ураховуючи те, що позивач був звільнений 26.12.2018, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку є жовтень 2018 року та листопад 2018 року.

14 грудня 2020 року від КНП «Міська лікарня №1» ЗМР, на виконання ухвали Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, до апеляційного суду надійшла довідка № 01-10/932 щодо нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за жовтень та листопад 2018 року, яка прийнята апеляційним судом до уваги в цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі.

Згідно з довідкою № 01-10/932 заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2018 року становить 5299, 99 грн., за листопад 2018 року 5277, 42 грн.

Кількість робочих днів у жовтні 2018 року 22, у листопаді 2018 22.

Середньоденна заробітна плата становить 240, 40 грн. (10 577, 41 грн. / 44).

Кількість робочих днів за розрахунковий період становить 214 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.12.2018 року по 06.11.2019 року становить 51 445,60 грн. (214 х 240,40 грн.).

Ураховуючи викладене суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку із чим неправильно вирішив спір.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутого із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 32 069, 65 грн. до 51 445, 60 грн.

Доводи КНП «Міська лікарня №1» ЗМР про те, що лікарня зобов`язана використовувати кошти тільки відповідно до Договору з Національною службою здоров`я, яким не передбачено виплату коштів за судовим рішенням щодо вимушеного прогулу, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо вимог КНП «Міська лікарня №1» ЗМР про скасування рішення суду в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу необхідно зазначити наступне.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення".

Так, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надано квитанцію №1618 від 18.03.2020 на суму 1000 грн. та квитанцію №1618 від 02.03.2020 на суму 150 грн., видані адвокатом Степановою Н.Г.

В матеріалах справи відсутні договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат.

Вказані квитанції не є достатніми доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у цій справі, тому вказані вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутого із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 32 069, 65 грн. до 51 445, 60 грн., а також скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу із прийняттям постанови про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 82, 42%, з КНП «Міська лікарня №1» ЗМР на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 692, 98 грн. та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1038, 49 грн., а всього 1731, 47 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого з комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 з 32 069, 65 грн. до 51 445, 60 грн., а в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог про стягненнясереднього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року щодо стягнення з комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

«В задоволенні вимог ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити».

Стягнути з комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1731, 47 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 06 січня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова