Провадження № 22-ц/811/3136/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Мегабанк» - адвоката Кульбій - Кухар Юлії Валентинівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року, постановлене в складі головуючого судді Невойта П.С., у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2020 року позивач Акціонерне товариство «Мегабанк» звернувся в суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 та просив стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 113-028-850-2-19-Г від 29.10.2019 року в розмірі 46 292 грн. 47 коп. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідно до укладеного договору № 113-028-850-2-19-Г від 29.10.2019 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 28 026 грн. 91 коп. на строк з 29.10.2019 року до 28.10.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15, 00 % річних.

АТ «Мегабанк» повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 28 026 грн. 91 коп., що стверджується особистим підписом відповідача в заяві на видачу готівки від 29.10.2019 року.

Відповідач в порушення умов договору, своєчасно та у повній сумі не сплачував щомісячні платежі за період з 29.10.2019 року по 23.11.2020 року включно, що стверджується банківськими виписками з особових рахунків відповідача, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, що станом на 23.11.2020 року становить 46 292 грн. 47 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту 27 401 грн. 62 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 1 374 грн. 04 коп., комісія 4 904 грн. 70 коп., штраф 12 612 грн. 11 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором № 113-028-850-2-19-Г від 29.10.2019 року у розмірі 28 775 грн 66 коп. та 1 306 грн. 62 коп. судового збору. У задоволенні стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» залишку нарахованої та несплаченої комісії у сумі 4 904 грн. 70 коп. та штрафу за кредитним договором у розмірі 12 612 грн. 11 коп. - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник Акціонерного товариства «Мегабанк», адвокат Кульбій - Кухар Юлія Валентинівна оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що в порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач у встановлений договором строк не сплатив відсотків та передбачених договором платежів в повному обсязі, в результаті цього утворилась заборгованість. Однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору за порушення строків сплати ануїтетних платежів, залишку нарахованої та несплаченої комісії. Зазначає, що позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості та неустойки за кредитним договором. При цьому підставою для нарахування штрафних санкцій стало невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо сплати ануїтетних плат, комісійної винагороди понад 90 календарних днів. Звертає увагу й на те, що з 10 червня 2017 року набули чинності нові Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року № 49. Однак, суд першої інстанції це до уваги не взяв та дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення нарахованої та несплаченої комісії в сумі 4 904 грн. 70 коп. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно застосовано норми статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), яка не підлягає застосуванні до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто, вказані посилання суду першої інстанції є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Оскільки відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі кредитного договору, який укладений 29.10.2019 року та на який поширюються вимоги Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-УІІІ від 15.11.2016 року, який набрав чинності з 10.06.2017 року, та передбачена Кредитним договором плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною, внаслідок чого судом безпідставно відмовлено в стягненні залишку нарахованої та несплаченої комісії.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Мегабанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, що складається із залишку нарахованої та несплаченої комісії 4 904 грн. 70 коп., штрафу - 12 612 грн. 11 коп. та частини сплаченого судового збору, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити вказані позовні вимоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 29.10.2019 року між сторонами укладено Кредитний договір № 113-028-850-2-19-Г, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 28 026 грн. 91 коп. на строк з 29.10.2019 року до 28.10.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до пункту 2.8. Кредитного договору сторони погодили, що розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, в % від суми кредиту сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного періоду у розмірі 3, 5 %.

Згідно з пунктом 6.3 Кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту.

Обставини щодо отримання відповідачем кредиту, а також прострочення сплати ануїтетних платежів за кредитним договором, сторонами не оспорюються.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що штраф, як форма неустойки не може бути встановлена за прострочення грошових зобов`язань, а встановлена договором комісійна винагорода суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», відтак умови договору у цій частині є нікчемними.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до пункту 2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року, дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, та пункту 7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям.

Враховуючи дату укладення кредитного договору між сторонами у даній справі 29 жовтня 2019 року, на правовідносини, що виникла на його підставі поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування», а не норми Закону України «Про захист прав споживачів», про що помилково зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, пунктом 2.8 кредитного договору фактично встановлено плату за надання послуг, безоплатність надання яких прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у підпункті 3.2.3 пункт 3.2. кредитного договору, а також в додатку № 1 до Кредитного договору «графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит».

При цьому, надання яких саме послуг за обслуговування кредитної заборгованості, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки позичальнику було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 2.8. та підпункту 3.2.3 пункту 3.2. кредитного договору є нікчемними.

Близький за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), який висловлено у справі з аналогічним суб`єктним складом фінансовою установою та щодо аналогічних правовідносин (укладення кредитного договору після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування»).

Також, вказаний висновок загалом узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), висловленими щодо застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, про те, що «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику».

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків оскаржуваного рішення та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Враховуючи викладене оскаржуване рішення в цій частині вирішення позовних вимог слід змінити, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання виконання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

З огляду на встановлення судом першої інстанції факту порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором, наявні підстави для нарахуванням позивачем неустойки у формі штрафу в розмірі, передбаченому пунктом 6.3 кредитного договору.

У цьому зв`язку, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав нараховувати штраф за невиконання грошового зобов`язання, що має місце за обставинами даної справи, ґрунтуються на невірному тлумаченні поняття неустойки, визначеного положеннями статті 549 ЦК України.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли й Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Пред`являючи позов, в якому банк просить стягнути з позичальника штраф у розмірі 12 612 грн. 11 коп., який передбачений умовами кредитного договору, апеляційний суд враховує, що стягнення неустойки у заявленому розмірі, який становить 45 відсотків від суми кредиту, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства (стаття 3 ЦК України), а тому колегія суддів, з урахуванням меж апеляційного перегляду та встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір штрафу до 2 802 грн. 70 коп., що складає 10 відсотків від суми отриманого кредиту. Стягнення штрафу в такому розмірі також виконувати мету неустойки, як цивільно-правової відповідальності.

Пунктами першим та другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення залишку заборгованості за кредитом та залишку нарахованих та несплачених процентів в апеляційному порядку не оскаржується, його у цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як зазначено в частині четвертій статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу за кредитним договором слід скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення такої позовної вимоги.

У зв`язку із цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ «Мегабанк» при зверненні до суду з позовом сплачено 2 102, 00 грн. судового збору, а за подання апеляційної скарги 3 153, 00 грн.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції підлягають стягненню із ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 879 грн. 19 коп., а витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 858 грн. 87 коп.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 жовтня 2021 року.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Мегабанк» - адвоката Кульбій - Кухар Юлії Валентинівни задоволити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення залишку нарахованої та несплаченої комісії змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції у даній частині в редакції цієї постанови.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2021 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу за кредитним договором скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» штраф за кредитним договором у розмірі 2 802 грн. 70 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 879 грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 858 грн. 87 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко А.В. Ніткевич