КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 355/1104/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6392/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко К.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року,

встановив:

у вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 20 014 грн. 15 коп., посилаючись на те, що між сторонами 03 січня 2011 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 05 липня 2020 року утворилась заборгованість, яка складається з 17 587 грн. 07 коп. заборгованості за тілом кредиту та 2 487 грн. 08 коп. заборгованості за простроченими відсотками.

Рішенням Баришівського районного суду київської області від 12 лютого 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 03 січня 2011 року було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредитний ліміт на картковий рахунок. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з 17 587 грн. 07 коп. заборгованості за тілом кредиту та 2 487 грн. 08 коп. заборгованості за простроченими відсотками. За таких обставин просив суд стягнути на його користь заборгованість в розмірі 20 014 грн. 15 коп. та судовий збір в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження виникнення заборгованості та її розміру. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 висловив бажання отримати кредит та власним підписом засвідчив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами обслуговування кредитних карток «Універсальна».

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 03 січня 2011 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.35). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку та погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, в ході розгляду справи у суді першої інстанції позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Разом з тим, надані Умови та Правила та Тарифи підпису відповідача не містять, а також викладені іноземною мовою без перекладу. Надана до суду роздруківка електронного документу під назвою « Об утверждении Условий и Правил предоставления банковских услуг для ПриватБанка и всех дочерних банков », яка не засвідчена належним чином, не може свідчити про те, що відповідачеві були запропоновані саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, роздруківка яких була надана до суду.

Крім того, ч. 1 ст. 9 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Подання до суду доказів, викладених іноземною мовою, без надання належним чином засвідченого їх перекладу, суперечить вказаним положенням закону, а також позбавляє суд можливості в повному обсязі встановити їх зміст.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, наданий до суду першої інстанції витяг з них не може розглядатись як складова частина укладеного між сторонами договору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами свідчить про недоведеність позовних вимог в цій частині.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

З наданої до суду першої інстанції Анкети-заяви відповідача неможливо встановити, що між сторонами була погоджена сплата відсотків, про що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок.

У своїй апеляційній скарзі апелянт також посилається на те, що відповідач користувався відновлювальною кредитною лінією, що свідчить про наявність у нього заборгованості за фактично використаними кредитними коштами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач надав до суду Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», витяг з Тарифів банку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, а також виписку по картковому рахунку відповідача.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 .

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18).

З виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він користувався наданими йому кредитними картками шляхом використання кредитних коштів в межах кредитного ліміту та поповнення картки власними коштами (а.с.26-32).

Разом з тим, з вказаної виписки та розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем щомісячно нараховувались відповідачу відсотки за користування кредитними коштами, які зараховувались до тіла кредиту, на яке в подальшому щомісячно знову нараховувались відсотки. Доказів про те, що таке нарахування відсотків на відсотки було погоджено з відповідачем, матеріали справи не містять. За таких обставин підстави вважати доведеним розмір тіла кредиту - грошових коштів, які були фактично використані позичальником та не повернуті банку, відсутні.

На підставі наданого до суду розрахунку заборгованості з урахуванням даних, які відображені у виписці по рахунку, судом апеляційної інстанції було проведено власний розрахунок заборгованості відповідача та встановлено, що за період з 01 березня 2017 року (дата погашення попереднього використаного кредитного ліміту в повному обсязі) по 10 червня 2020 року відповідачем були використані кредитні кошти в розмірі 78 081 грн. 64 коп., тоді як власними коштами картку поповнено на 81 800 грн. 69 коп. Тобто, витрати по картці не перевищували розмір власних коштів, внесених на картку відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності заперечень відповідача проти позовних вимог та ненадання ним доказів на їх спростування, суд першої інстанції мав задовольнити вимоги банку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обов`язок доведення позовних вимог в даному випадку покладено саме на позивача, а у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено з підстав їх недоведеності, а не внаслідок заперечень відповідача.

Сам по собі факт отримання відповідачем кредитної картки та використання відновлювальної кредитної лінії не свідчить про наявність у нього заборгованості. Доказів про те, що з відповідачем була погоджена сплата відсотків за користування кредитними коштами в певному розмірі, а також порядок їх нарахування та сплати, матеріали справи не містять.

Доводи скаржника про помилкове застосування судом першої інстанції висновків Великої Палата Верховного Суду, викладених в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц, є безпідставними, оскільки на вказані висновки суд першої інстанції в оскаржуваному рішення не посилався.

Поряд з цим, твердження представника банку про те, що надана до суду першої інстанції роздруківка (скріншот) електронного документу з назвою « Об утверждении Условий и Правил предоставления банковских услуг для ПриватБанка и всех дочерних банков » (а.с.61-62) є наказом банку про затвердження наданих до суду Умов та правил надання банківських послуг, також є безпідставними, а вказана роздруківка не може вважатись належним доказом по справі. Підстави вважати, що позивачем доведено, що відповідачу ОСОБА_1 було запропоновано конкретні Умови та правила надання банківських послуг, витяг з яких надано до суду першої інстанції, відсутні.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлена диспозитивність цивільного судочинства. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді