ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року м. Херсон

Номер справи: 648/1701/20

Номер провадження: 22-ц/791/1367/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Приходько Л.А
суддів:Базіль Л.В.,
секретар Майданік В.В. Юськів І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 діючого від свого імені та від імені ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 14 травня 2021 року у складі головуючого судді Сокирко Л.М., повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , який діє від свого імені та від імені ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення орендної плати, розірвання договорів оренди землі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельних ділянок, розташованих на території Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, площею 5,46 га та 4,91 га відповідно.

15 березня 2012 року між ними та Фермерським господарством «Весна», в особі керівника ОСОБА_3 , було укладено договори оренди землі строком на десять років. Вказані договори є чинними, проте орендарем умови договору оренди не виконуються: земельні ділянки не використовуються за їх цільовим призначенням, не обробляються, позивачам за 2016-2018 роки орендна плата не виплачена, крім того орендарем не сплачено земельний податок за період 2016-2018 роки.

Посилаючись на невиконання умов договорів оренди землі, остаточно позивачі просили суд: зобов`язати ОСОБА_3 сплатити на користь держави земельний податок за період 2016-2018 роки у розмірі 4374,15 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів орендну плату з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки за період 2016-2018 роки та 3 % річних від простроченої суми за період 2016-2019 роки по 27 483 грн (кожному); розірвати договори оренди землі укладені 15 березня 2012 року між ними, як орендодавцями, та орендарем Фермерським господарством «Весна»; стягнути відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі» по 3107 грн (орендну плату за шість місяців).

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 травня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у спірних відносинах, також суд зазначив, що несплата ФГ «Весна» до державного бюджету земельного податку не порушують прав позивачів за захистом якого вони звернулися.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючий від свого імені та від іменні і в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не скористався.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідач, ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 5,46 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 4,91 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області.

15 березня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі строком на десять років, відповідно до якого орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку площею 5,46 га, власником якої він є відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області. Цей договір було зареєстровано у Білозерському районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 8 червня 2012 року за № 1001.

15 березня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі Майдебури І.П. було укладено договір оренди землі строком на десять років, відповідно до якого орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку площею 4,91 га, власником якої він є відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області. Цей договір було зареєстровано у Білозерському районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 8 червня 2012 року за № 1003,

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачі звернулися з позовом до неналежного відповідача, проте з таким висновком колегія суддів повністю погодитись не може.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що: «згідно з пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Відповідно до змісту позовних вимог позивачі посилаючись на невиконання орендарем, умов договорів оренди землі, укладених 15 березня 2012 року, просили суд: зобов`язати ОСОБА_3 сплатити на користь держави земельний податок за період 2016-2018 роки у розмірі 4374,15 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачів орендну плату з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки за період 2016-2018 роки та 3 % річних від простроченої суми за період 2016-2019 роки по 27 483 грн (кожному); розірвати договори оренди землі укладені 15 березня 2012 року між ними, як орендодавцями та орендарем ФГ «Весна»; стягнути відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі» по 3107 грн (орендну плату за шість місяців у разі розірвання договору оренди з ініціативи орендаря).

Однак, як вбачається з матеріалів справи та досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів цивільних справ № 648/1483/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідачів ФГ «Фруктове», ФГ «Весна» про визнання дій незаконними, стягнення орендної плати, відшкодування майнової та моральної шкоди та № 648/28/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування рішення, стягнення орендної плати, розірвання договору оренди, стягнення моральної шкоди, позовні вимоги про стягнення на користь держави земельного податку за період 2016 -2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_1 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2017 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_1 орендної плати відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі», вже були предметом судового розгляду, між тими самими сторонами, з тих самих підстав і за наслідками їх розгляду ухвалені судові рішення, які набрали законної сили та є чинними на теперішній час.

Так, з матеріалів цивільної справи № 648/1483/17 вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у травні 2017 року зверталися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідачів - Фермерське господарство «Фруктове», Фермерське господарство «Весна», в якому, зокрема, просили стягнути на їх користь невиплачену орендну плату за договорами оренди землі від 15 березня 2012 року за період 2016-2017 роки, з урахуванням індексу інфляції у розмірі: 13499,00 грн. на користь ОСОБА_1 , 15471,00 грн. на користь ОСОБА_4 , 14063,00 грн. на користь ОСОБА_2 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орендарем не виконуються умови договорів про оренду землі укладених 15 березня 2012 року між позивачами та ФГ «Весна», керівниками якого є відповідачі у справі, а саме земельні ділянки позивачів не обробляються орендарем та не сплачується орендна плата.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не є належними відповідачами у справі. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився із зазначеним висновком, вказавши, що за умовами договорів оренди землі та доповнення до них, укладених між позивачами та ФГ «Весна», орендарем у спірних правовідносинах є ФГ «Весна», яке взяло на себе зобов`язання щодо використання землі за цільовим призначенням та своєчасної виплати орендної плати, при цьому вказані договори не містять положень щодо особистої (персональної) відповідальності голови/директора фермерського господарства за зобов`язаннями юридичної особи.

З матеріалів цивільної справи № 648/28/19 вбачається, що у січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогами, зокрема: стягнути з відповідача на свою користь невиплачену орендну плату за договором оренди землі від 15 березня 2012 року за 2016, 2017 та 2018 роки та за п`ять місяців 2019 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 21204 грн.; стягнути з ОСОБА_3 в державний бюджет України несплачений земельний податок в сумі 4374,15 грн. за три роки з 2016 по 2018 роки, в тому числі за ОСОБА_1 - 1412,61 грн., ОСОБА_4 - 1511,36 грн., ОСОБА_2 - 1450,16 грн.; розірвати договір оренди від 15 березня 2012 року, та на підставі статті 32 Закону України «Про оренду землі» провести виплати на користь позивача за достроковий розрив за 6 місяців в сумі 3107 грн. Вказані позовні вимоги обґрунтовані невиконанням орендарем на протязі трьох років умов договору оренди землі від 15 березня 2012 року, а саме: земельна ділянка не обробляється, орендна плата та податки за землю не сплачуються.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем за заявленими позовними вимогами, оскільки договір оренди був укладений з ФГ «Весна», як з юридичною особою, яка і має нести відповідальність за невиконання умов договору, а тому обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить йому відновлення порушеного права. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився із зазначеним висновком.

З указаного вбачається, що вимоги позивачів щодо стягнення на користь держави земельного податку за період 2016 -2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_1 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2017 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_1 орендної плати за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців, вже були предметом судового розгляду між тими самими сторонами і з тих самих підстав, та за наслідками їх розгляду винесені судові рішення, які набрали законної сили та є чинними на теперішній час.

На зазначені обставини суд першої інстанції увагу не звернув та вирішив спір в цій частині по суті не зважаючи на тотожність позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 діючого від свого імені та від імені і в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення на користь держави земельного податку за період 2016 -2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_1 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2017 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_1 орендну плату за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців, слід скасувати, а провадження у справі в цій частині - закрити.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за 2018 рік, стягнення 3% річних від простроченої суми за період 2016-2019 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_2 орендної плати за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців, з огляду на таке.

Згідно статті 4 Закону України «Про фермерське господарство», головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа, який представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону , укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах майна, яке є власністю фермерського господарства.

Частиною 1, 3 статті 96 ЦК України, встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд визначає таку особу, яка і стає відповідачем, про що зазначається в позовній заяві.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі 15 березня 2012 року уклали договори оренди землі з юридичною особою Фермерським господарством «Весна».

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 , являвся керівником ФГ «Весна».

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у цивільній справі № 648/28/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування рішення, стягнення орендної плати, розірвання договору оренди, стягнення моральної шкоди, яка набрала законної сили, встановлено, що відповідно до статуту ФГ «Весна» господарство відповідає за своїми зобов`язаннями майном, яке належить господарству, голова та члени господарства не відповідають по зобов`язанням господарства.

Отже ФГ «Весна», як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а відповідач, як колишній керівник господарства не несе відповідальності по зобов`язанням господарства.

Як вбачається з технічного запису судового засідання від 16 грудня 2020 року, судом першої інстанції позивачам було роз`яснено, їх право на заміну неналежного відповідача належним відповідачем або ж про залучення до участі у справі ФГ «Весна» в якості співвідповідача та наслідки розгляду справи до неналежного відповідача.

З огляду на зазначене, встановивши, що у справі не залучено належного відповідача, який має відповідати за позовом в межах заявлених позовних вимог, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволені в частині вищевказаних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за 2018 рік, стягнення 3 % річних від простроченої суми за період 2016-2019 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_2 орендну плату за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 377, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 діючого від свого імені та від імені ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 14 травня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 діючого від свого імені та від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення на користь держави земельного податку за період 2016 -2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_1 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2017 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_1 орендну плату за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 діючого від свого імені та від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь держави земельного податку за період 2016 -2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_1 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2018 роки, стягнення орендної плати на користь ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції за період 2016-2017 роки, розірвання договору оренди землі укладеного 15 березня 2012 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Весна» та стягнення на користь ОСОБА_1 орендну плату за розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря за шість місяців - закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2021 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

В.В. Майданік