Єдиний унікальний номер 242/99/19
Номер провадження 22-ц/804/1946/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Білої Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 травня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Капітонова В.І. в місті Селидове Донецької області, повне судове рішення складено 24 травня 2021 року, в справі номер 242/99/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Селидівської нотаріальної контори, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року до Селидівського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Селидівської нотаріальної контори, Жлуктова Л.Ф., про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка в шестимісячний строк після смерті батька звернулася до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріусом їй повідомлено, що до нотаріальної контори також звернулася ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_1 вважає, що її батько не міг скласти заповіт на сторонню особу через те, що у нього є законна донька - спадкоємиця. Підпис на заповіті не є підписом її батька, а заповіт складений з порушенням закону.

Тому просила суд визнати заповіт від 21.08.2018 року, оформлений та посвідчений секретарем виконкому Курахівської селищної ради ОСОБА_8 недійсним.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 14 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Селидівської нотаріальної контори, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції не дослідив той факт, що в момент складення заповіту у померлого ОСОБА_4 були фізичні вади та хвороби, які позбавили його здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис.

Вважає, що при складанні та посвідченні заповіту секретарем виконкому Курахівської селищної ради ОСОБА_8 не додержано вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема на її думку в заповіті зазначено неправильне місце його складання, оскільки він фактично перебував за іншою адресою, а не за адресою, яка зазначена в заповіті.

Також суд не дослідив, що відповідно до лікарської довідки стан ОСОБА_4 був незадовільний. В останні дні та на день посвідчення заповіту померлий зі слів сімейного лікаря був в стані збудження, дезорієнтований, дісфоричний, доступний лише елементарному контакту, а також з психічним розладом і з порушенням свідомості.

Вважає безпідставною відмову суду в задоволенні клопотання позивача про виклик свідків та в проведенні судово-психіатричної експертизи, оскільки померлий ОСОБА_4 не підписував заповіт або не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Звертає увагу на те, що відповідно до висновку експерта надані у якості порівняльного матеріалу зразки підпису ОСОБА_4 , які містяться у підшивці 1-го тому матеріалів цивільної справи на арк. 242-248 за 2018 рік викликають сумнів щодо їх справжності.

Суд не взяв до уваги, що з дня смерті ОСОБА_4 позивачкою проводяться всі розрахунки по комунальних платежах по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Біла Р.В. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Селидівської нотаріальної контори та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся відповідачки та інших учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_1 , виданого 20.04.1979 року Курахівською селищною радою м. Селидове Донецької області, ОСОБА_4 визнаний батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21, том 1).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАГС Лисичанського міського управління юстиції, ОСОБА_1 у 2003 році змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » у зв`язку із реєстрацію шлюбу (а.с. 26, том 1).

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 22, том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 від 22.05.2018, виданого Комунальним підприємством «Селидівське бюро технічної інвентаризації» та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №126321769 від 05.06.2018 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв.м, житлова 29,9 кв.м. (а.с. 90, том 1).

З заповіту від 21.08.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право. Даний заповіт посвідчено секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області (а.с. 89, том 1).

11 вересня 2018 року до Другої селидівської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємець за заповітом (а.с. 84, том 1).

04 жовтня 2018 року до Другої селидівської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємець за законом (а.с. 36, 85, том 1).

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №27325/27326/20-32 від 10.02.2021 року, проведеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яких попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384, ст. 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, підпис у заповіті від 21.08.2018 року, який складено від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченому секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області ОСОБА_8 та зареєстрованому в реєстрі №70 від 21.08.2018 року, у рядку під рукописними записами «Підпис:__Заповіт… власноручно… ОСОБА_4 _ (підпис)__», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис у заповіті від 21.08.2018 року, який складено від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчено секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі №70 від 21.08.2018 року, у рядку під рукописними записами «Підпис:__Заповіт… власноручно… ОСОБА_4 _ (підпис)__», виконаний тією особою, зразки підпису якої надано судом для проведення порівняльного дослідження (а.с. 139-147, том 2).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідачки ОСОБА_2 та справжності підпису заповідача ОСОБА_4 підтвердженому отриманими доказами, тобто, з безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З заповіту від 21.08.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право. Даний заповіт посвідчено секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області

Стороною позивача було заявлене клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №27325/27326/20-32 від 10.02.2021 року, проведеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яких попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384, ст. 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, підпис у заповіті від 21.08.2018 року, який складено від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі №70 від 21.08.2018 року, у рядку під рукописними записами «Підпис:__Заповіт… власноручно… ОСОБА_4 _ (підпис)__», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис у заповіті від 21.08.2018 року, який складено від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого секретарем виконкому Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі №70 від 21.08.2018 року, у рядку під рукописними записами «Підпис:__Заповіт… власноручно… ОСОБА_4 _ (підпис)__», виконаний тією особою зразки підпису якої надано судом для проведення порівняльного дослідження.

Беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 не складав та не підписував спірний заповіт позивачка суду не надала.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та не надано оцінку зібраним в справі доказам, зокрема, не додержано вимог щодо форми та посвідчення заповіту, а саме, на її думку, в заповіті зазначено неправильне місце його складання, апеляційний суд вважає безпідставними.

Судом першої інстанції відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінено докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду є достатньо вмотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів, в межах підстав та предмету позову.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду з іншими підставами та предметом позову.

Отже, судом першої інстанції при вирішенні справи по суті, в межах заявлених вимог та з урахуванням наданих доказів, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для його скасування.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовною заявою з викладенням своїх вимог щодо іншого відповідного предмета спору.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року.

Суддя: