САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/541/21
Провадження №2/726/189/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Байцар Л. В., при секретарі Осипчук Ю.М., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Чернівецьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Чернівецьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

В позові посилається на те, що він перебував в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 26 грудня 2000 року. Неповнолітніх дітей в шлюбі немає. Спільне життя у них не склалося та рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 14 квітня 2020 року шлюб між ними розірвано.

Зазначає, що під час шлюбу ними спільно з відповідачкою придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 17.09.2007 року, яке видано на підставі рішення Чернівецької міської ради № 674/16 від 11.09.2007 року. У зв`язку з тим, що в них не було всієї суми необхідної для придбання квартири, Чернівецьким регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» їм було надано молодіжний кредит в сумі 141322 грн. та 30 листопада 2007 року між відповідачкою ОСОБА_3 та Чернівецьким регіональним управлінням держаної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено Договір іпотеки на квартиру, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М.

Зазначає, що після розірвання шлюбу вони продовжують проживати в спірній квартирі, однак відповідачка ОСОБА_3 почала виганяти його із спільно придбаної квартири та вказувати, що він не має жодного відношення до даного майна.

Просить визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . А також стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

20.05.2021 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вона являється власником квартири АДРЕСА_2 загальною площею 58,50 кв.м., житлова площа 28,40 кв.м., яка складається з 2 житлових кімнат відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.09.2007 р. серії НОМЕР_1 . У встановленому законом порядку право власності на належну відповідачу ОСОБА_3 квартиру було зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.10.2007 року. Зазначену квартиру було придбано нею - ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 30.11.2007 року який було укладено між нею та третьою особою. За умовами договору іпотеки квартири, а саме п.1.1. їй надано кредит на будівництво вказаної вище квартири в сумі 141 322,00 грн., термін повернення до 19.12.2026 року. Погашення даного кредиту здійснювалось самостійно нею шляхом щоквартальних платежів, позивач участі в погашені зазначеного кредиту, а також в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг не приймав. Поручителем зазначеного договору виступила ОСОБА_5 , а не позивач. Просила відмовити у задоволені позовних вимог.

02.06.2021 року від позивача ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що дійсно на ім`я ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру. Згідно їхньої домовленості, вони вирішили право власності на квартиру оформити на її ім`я, оскільки в них в сім`ї були хороші стосунки. Зазначає, що погашення кредиту здійснювалося за їхні спільні кошти. Стосовно квитанцій щоквартальних платежів по кредиту, то оскільки кредитний договір було укладено на ім`я ОСОБА_3 , тому й всі платежі в банку здійснювалися на її ім`я. Тому просить задовольнити позовні вимоги.

14.06.2021 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшло заперечення, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просила задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просила відмовити у задоволені позовних вимог.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що працює разом з позивачем ОСОБА_4 та знає його 15 років. Зазначила що він допомагав позивачу робити ремонт в квартирі , не відомо за чиї кошти придбавалася дана квартира.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив суду, що він є родичем позивача ОСОБА_4 та допомагав йому ремонтувати машину для того щоб її продати та сплатити перший внесок за квартиру. Зазначив, що ОСОБА_4 працював неофіційно сезонно будівельником, батьки сторін по справі допомагали їм сплачувати за квартиру.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що вона є сестрою відповідачки, з 2005 року вона проживає в Італії, з 2006 року постійно надавала кошти своїй сестрі на виплату квартири, більше 10000 євро.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що є знайомою сторін, зазначає, що квартиру шукала відповідачка та сплачувала за неї, позивач працював сезонно будівельником, в спірній квартирі також робив ремонт.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що є сином сторін, чи брав тато участь в оплаті квартири не знає. Батьки розлучені після того, як батько наніс мамі ушкодження.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно заочного рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 14.04.2020 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 розірвано.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер 246206251 від 26.02.2021 року ОСОБА_3 на приватні власності належить квартира за адресою АДРЕСА_3 , тип обмеження заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер 6135416, підстава договір іпотеки.

Згідно довідки експерта орієнтовна ринкова вартість 2-кімнатної квартири АДРЕСА_4 загальною площею 58,5 кв.м., з окремими житловими кімнатами площею 28,4 кв.м., керамічними підлогами в підсобних приміщеннях, з підлогою з ламінату в житлових приміщеннях, індивідуальним газовим опаленням, водопостачанням і газопостачанням від міських мереж та водовідведенням в міську мережу, і яка знаходиться в задовільному стані, з урахуванням пропозицій продажу аналогічних об`єктів, надруковані в інформаційному діловому виданні «Від і До» №11/1307/ від 25 березня 2021 року становить 577 925 (п`ятсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) грн.

Згідно архівного витягу від 07.04.2021 року рішенням Чернівецької міської ради Виконавчого комітету від 11.09.2007 року №674/16 про оформлення права власності на квартири, нежилі приміщення, внесення змін до рішення виконкому від 14.08.2007 р. №606/14 вирішили оформити право приватної власності на квартиру та нежилі приміщення, громадян та юридичної особи, які брали дольову участь у їх будівництві в будинку на АДРЕСА_5 згідно з додатком 2. Згідно додатком 2 до рішення виконкому міської ради від 11.09.2007р. №674/16 зазначено ОСОБА_3 (ід. Номер НОМЕР_2 ), кількість кімнат 2, загальна площа 58, 50 кв.м., в тому числі житлова площа 28,40 кв.м.

Судом встановлено, що згідно договору № 74 про інвестування в будівництво житла від 21 червня 2006 року МПП фірма «Атлас в особі директора Каліненко В.Т, який діє на підставі статуту, з однієї сторони та фізична особа ОСОБА_3 , з іншої сторони уклали догорів про інвенстування та будівництво житла.

Судом встановлено, що згідно довідки ОСОБА_3 сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_2 в сумі 219841 грн. 92 коп. і заборгованості перед МППФ «Атлас» не має.

Судом встановлено, що згідно акту прийому-передачі двокімнатної квартири № 12 по закінченому будівництвом 15-ти квартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , від 01 серпня 2007 року ОСОБА_3 прийняла двокімнатну квартиру № 12 на четвертому поверсі відповідно до договору про інвестування в будівництво житла від 21.06.2006 р.№ 74 та акта Державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 15-ти квартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 від 20.06.2007 року.

Судом встановлено, що згідно квитанцій ОСОБА_3 здійснювала внески на будівництво житла зг.угоди № 174 від 27.06.2006 року.

Судом встановлено, що згідно договору іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 30 листопада 2007 року ОСОБА_3 та Чернівецьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» уклали даний договір. Згідно з кредитною угодою №174 від 27 червня 2066 року ОСОБА_3 надали кредит на будівництво (реконструкцію) житла за адресою квартири номер АДРЕСА_2 в сумі 141322 грн, терміном повернення, визначеним вищезазначеним кредитним договором до 19 грудня 2026 року.

Судом встановлено, що 27 червня 2006 року укладений договір поруки між Чернівецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_5 (поручитель) та ОСОБА_3 (позичальник).

Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Суд установив, що кошти за укладеним за час шлюб договором кредиту відповідачка ОСОБА_3 одержала для придбання квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру, внаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї то створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Окрім того положеннями Закону «Про іпотеку`не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя.

Вказаний правовий висновк зазначено в Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 522/17048/15-ц та Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 201/6412/17.

Таким чином, нерухомість, яка придбана в кредит та перебуває в іпотеці, підлягає поділу між подружжям.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 2000 року по 14.04.20020 року перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу 17.09.2007 року придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м.

Дана квартира відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно - 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 кожному.

Відповідно до ст. 133 ч.3 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно зі ст.137 ч.2 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витратна правничу допомогу адвоката,в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу ,повязану зі справою, включаючи підготовку до ї їрозгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ч.5 ст. 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання.

Судом встановлено, що 26 лютого 2021року між ОСОБА_4 та адвокатом Якобишеною Т.Д. укладено договір №10 про представництво інтересів в цивільному процесі та надання правової допомоги.

Так, в матеріалах справи наявні акти про надання послуг до вищевказаних Договорів та рахунокова квитанція, згідно яких вартість наданих послуг складає 20400 грн.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зроблено наступний висновок: «З вимог статті 134 КАС України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленомузакономпорядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта».

Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат при розгляді справи в суді відповідачем, приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, квитанції про сплату юридичних послуг; співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, і вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які поніс позивач, підлягають задоволенню в розмірі 10 000 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст.60, 69-71 СК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Чернівецьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія: НОМЕР_3 виданий 06.05.1997 року Садгірським РВ УМВС України в Чернівецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 судовий збір в сумі 2890грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 понесені ним витрати на на оплату правової допомоги в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Садгірський районний суд м.Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л. В. Байцар