Справа № 752/9864/21
Провадження № 4-с/752/186/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кахно І. А.,

при секретарі Чабанюк І. А.,

за участю представника заявника - адвоката Кривов`яза М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Васильченка Михайла Михайловича, заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Аутсорсінгова компанія «Ріко» (стягувач),

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Голосіївський РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції) Васильченка М. М., заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Аутсорсінгова компанія «Ріко» (стягувач) (далі - ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Ріко»).

Скарга мотивована тим, що 15 березня 2021 року державний виконавець Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Васильченко М. М. виніс постанову, якою наклав арешт на кошти, що містяться на відкритих ОСОБА_1 банківських рахунках. Про винесення державним виконавцем зазначеної постанови заявнику стало відомо лише 16 березня 2021 року.

Заявник вважає таку постанову незаконною, оскільки заборгованість заявника перед ПАТ «Банк «Демарк», правонаступником якого є ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Ріко», відсутня та була повністю ним погашена ще 26 січня 2017 року, що підтверджується квитанцією від 26 січня 2017 року № 347.

Однак, як з`ясувалося попередній державний виконавець Левіцький Т. К., який наразі не працює у виконавчій службі, виніс постанову від 08 грудня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 21300669 у зв`язку з фактичним виконанням рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 2-1611/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості у розмірі 32 232,85 грн, та перерахував грошові кошти на рахунок стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У той же час, замість винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 52518420, державний виконавець Левіцький Т. К. протиправно виніс постанову від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 19 166,81 грн, про існування якої заявнику стало відомо лише 16 березня 2021 року.

Оскільки постанова державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 19 166,81 грн у ВП № 52518420 є очевидно неправомірною, неправомірними є і подальші дії та рішення державного виконавця Голосіївського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Васильченка М. М. у зазначеному виконавчому провадженні щодо арешту коштів боржника (постанова державного виконавця від 15 березня 2021 року про арешт коштів боржника), а тому заявник просить суд визнати строк для подання скарги пропущеним з поважних причин та поновити його; визнати постанову від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52518420 та постанови державного виконавця від 15 березня 2021 року про арешт коштів боржника неправомірними та скасувати їх, а також зобов`язати вчинити пені дії, а саме: зобов`язати зарахувати грошові кошти у розмірі 19 166,81 грн на погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-5118/10, виданого 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Демарк», правонаступником якого є ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Ріко», заборгованості у розмірі 19 166,81 грн, та вирішити питання про закінчення виконавчого провадження № 52518420.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник заявника - адвокат Кривов`яз М. С. підтримав скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи з наведенням поважності причин до суду не надіслали, тому суд приходить до висновку про можливість розгляду скарги за їх відсутності в силу вимог частини другої статті 450 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Суд установив, що на примусовому виконанні у Голосіївському РВ ДВС м. Києві ГТУЮ у місті Києві перебував виконавчий лист № 2-5118/10, виданий 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Демарк» заборгованості у розмірі 19 166,81 грн (ВП № 52518420), що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року.

Крім ВП № 52518420, на примусовому виконанні у Голосіївському РВ ДВС м. Києві ГТУЮ у місті Києві перебував виконавчий лист № 2-1611/10, виданий 03 березня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості у розмірі 32 232,85 грн (ВП № 21300669), що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 13 вересня 2010 року.

На погашення заборгованості за виконавчими провадженнями, 26 січня 2017 року ОСОБА_1 сплатив 57 582,39 грн, що підтверджується оригіналом квитанції № 347.

08 грудня 2017 року державний виконавець Левіцький Т. К. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 21300669 у зв`язку з фактичним виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва № 2-1611/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості у розмірі 32 232,85 грн, та перерахував грошові кошти на рахунок стягувача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

13 січня 2017 року державний виконавець Левіцький Т. К. у виконавчому провадженні № 52518420 виніс постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 19 166,81 грн.

15 березня 2021 року державний виконавець Васильченко М. М. виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження №52518420, замінивши стягувача ПАТ «Банк «Демарк» на ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Ріко».

15 березня 2021 року державний виконавець Васильченко М. М. у виконавчому провадженні №52518420 виніс постанову про арешт коштів боржника.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Установлено, що боржник ОСОБА_1 вважає незаконною постанову державного виконавця від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №52518420.

Так, постанова від 13 січня 2017 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору за виконання судового рішення прийнята державним виконавцем після набрання чинності Законом № 1404-VIII.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, статтею 1 якого передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 2-1409/11 (провадження № 14-137цс19).

Згідно з вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 1 частиною першою статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із урахуванням викладеного, вимоги заявника про визнання постанови від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52518420 підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а відтак провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Оскільки законність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору не може бути предметом розгляду судом, який розглядає вказану скаргу, та станом на час вирішення даного спору така постанова залишається чинною, тому не можуть бути задоволенні і інші вимоги скарги, які є похідними від встановлення законності постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Без визначення законності стягнення з боржника виконавчого збору на підставі постанови від 13 січня 2017 року суд позбавлений можливості вирішити питання про правомірність подальших дій державного виконавця, зокрема, щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника від 15 березня 2021 року та правомірність зарахування державним виконавцем сплачених боржником коштів.

Частиною першою статті 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Щодо клопотання заявника про визнання строку для подання скарги пропущеним з поважних причин та його поновлення, суд визнає його обґрунтованим, оскільки заявник дізнавшись 16 березня 2021 року про існування постанов у рамках виконавчого провадження № 52518420, у межах десятиденного строку , визначеного статтею 449 ЦПК України, звернувся до суду зі скаргою. Однак, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року скаргу було повернуто без розгляду, що в силу вимог частини сьомої статті 185 ЦПК України не є перешкодою заявнику для її повторного подання.

Керуючись статтями 255, 259, 354, 447-452 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Визнати строк на подання скарги пропущеним з поважних причин та поновити його.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича від 13 січня 2017 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52518420 закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи в цій частині віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

У задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 23 червня 2021 року.

Суддя І. А. Кахно