ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/1744/21

провадження № 22-ц/4809/1254/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів Дьомич Л.М., Мурашка С.І.

з участю секретаря Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Речиць Віталій Вікторович.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року, у складі головуючого судді Драного В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Просили усунути перешкоди у користуванні квартирою-офісом АДРЕСА_1 , а саме знести ганок зі сходами як окремий вихід до нежитлового приміщення площею 41,8 кв. м. та демонтувати двері, замінивши вікно з нежитлового приміщення площею 41,8 кв.м.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.04.2021 відкрито провадження за вказаним позовом.

У травні 2021 року позивачі подали до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просили вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нежитлового приміщення з ґанком та сходами площею 41.8 кв. м. у АДРЕСА_2 , та накласти арешт на вказане нерухоме майно.

Позивачі, в обґрунтування заяви вказували, що відповідач перебуває постійно за кордоном та вважають, що відповідач може через свого представника відчужити вказане нерухоме майно, що вже було зроблено попередніми власниками даного нерухомого майна, та призведе до неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року заяву задоволено та заборонено, до закінчення судового розгляду, ОСОБА_3 відчужувати зареєстроване на нього в реєстрі прав нерухомого майна нежитлове приміщення з ґанком та сходами площею 41.8 кв. м., розташоване у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та номер запису про право власності 22109995.

Накладено арешт на належне ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з ґанком та сходами площею 41.8 кв. м., розташоване у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та номер запису про право власності 22109995.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду адвокат Речиць В.В., який представляє інтереси ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати.

Вважає,що суд першої інстанції під час прийняття ухвали суду не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Суд першої інстанції задовольняючі заяву про забезпечення позову послався на те, що між сторонами у даній справі виник спір щодо користування нерухомим майном.

Колегія суддів, не погоджується із таким висновком суду першої інстанції і вважає, що суд першої інстанції достатньою мірою не обґрунтував співмірність застосування забезпечення позову із позовними вимогами, зазначивши, що між сторонами виник спір щодо користування нерухомим майном.

Суд першої інстанції послався на постанову Кропивницького апеляційного суду від 20.08.2020 у справі (ЄУН405/5478/17) з якої вбачається, що відповідач у даній справі - ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення з ґанком та сходами площею 41,8 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, на якій розташоване дане нежитлове приміщення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача зазначав, що накладаючи арешт на нерухоме майно суд першої інстанції не врахував співмірність із заявленими вимогами, а крім того запевнив, що в даний час спірний ганок та сходи демонтовані.

Також, судом вирішуючи питання про забезпечення позову не було враховано чи співвідносяться негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками ,які можуть настати внаслідок невжиття таких заходів.

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 334/6521/19.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець (абзац 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9).

Вказане свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

При вирішенні питання про забезпечення позову слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, сторона відповідача посилається на те, що на нерухоме майно, (нежитлове приміщення, з ганком та сходами площею 41,87 кв. м) відповідно до актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень накладено обтяження в інших справах, тому ще одне обтяження є зайвим та неактуальним.

Колегія суддів вважає, що заява про забезпечення не підлягає задоволенню з таких підстав:

-суд першої інстанції не впевнився у наявності предмету спору щодо якого заявлено клопотання на час його розгляду;

-зміна власника квартири не є підставою (поважною причиною) для дублювання заходів забезпечувального характеру;

-належних і допустимих доказів щодо ризику відчуження квартири, за адресою АДРЕСА_2 , у будь який спосіб заявником не надано.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена без дотримання норм процесуального права, що є підставою для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381- 384 ЦПК України, суд , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

02.11.2021 складено постанову.

Головуючий суддя О. Л.Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

С.І. Мурашко