Житомирський апеляційний суд
Справа №288/712/21 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 68 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 288/712/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Попільнянська селищна рада Попільнянського району Житомирської області, про збільшення розміру аліментів, позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 02 вересня 2021 року, ухвалене суддею Рудник М.І. у смт. Попільня (повний текст виготовлено 24.12.2020 року),

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог, зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06 травня 2014 року, який рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року розірваний. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , який залишився на вихованні з позивачем.

За рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи з 09 лютого 2017 року. Позивач зазначила, що сума сплачуваних відповідачем аліментів не відповідає фактичним потребам дитини. У зв`язку із погіршенням свого матеріального становища, просить збільшити розмір аліментів до 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач з 2017 року самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, зокрема, не спілкується з дитиною, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не дарує сину подарунки, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. Позивач виховує та утримує дитину, купує необхідне для нормального розвитку дитини і забезпечує розвиток його здібностей, у чому батьки позивача та чоловік допомагають їй. Син ОСОБА_3 відповідача як батька не знає. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів сина, позивач вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. З рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим та несправедливим, а висновки районного суду такими, що суперечать інтересам дитини.

Зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не врахував, що дитина не знає відповідача ОСОБА_2 як батька, вважає батьком її теперішнього чоловіка ОСОБА_4 .

Позивач наголосила, що в суді відповідач давав неправдиві покази щодо заборони йому спілкуватися з сином, а в період розгляду даної справи у районному суді сином навіть не цікавився.

На думку позивача, висновок суду, що неможливість активної участі батька у житті сина викликана проживанням у іншій області та станом здоров`я останнього, а також неприязними стосунками між батьками хлопчика, не відповідає дійсності, оскільки відсутність з боку батька намагань встановити зв`язок із сином протягом чотирьох років такі висновки спростовує.

Скаржник вказала на незацікавленість відповідача у контакті з дитиною, що є очевидним та не потребує доказування.

25 жовтня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. Вказав, що вимоги про збільшення розміру аліментів позивач використовує з метою отримання відмови відповідача від батьківських прав щодо дитини. Крім того, відповідач просив взяти до уваги його стан здоров`я, скрутне матеріальне становище, а також переплату по аліментах в сумі 15 144,50 грн.

Щодо вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав, ОСОБА_2 зазначив, що позивач вчиняє перешкоди у спілкуванні з дитиною, проте від підтримання стосунків з сином та надання матеріальної допомоги він не відмовляється, намагається уникати конфліктних ситуацій.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримав вимоги апеляційної скарги на доводах, викладених в ній.

Представник третьої особи Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області вважав апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 та в судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

У поданому відзиві відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала суду належних доказів суттєвого покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також інформації про свої щомісячні доходи та зміни сімейного стану які б вказували на те, її матеріальний стан погіршився.

Колегія погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 11 березня 2011 року по 12 вересня 2011 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 80).

06 травня 2014 року сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повторно зареєстрували шлюб, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Від спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі № 288/99/17, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 11-12).

З відомостей державної виконавчої служби вбачається, що за рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року № 288/159/17 з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, починаючи з 09 лютого 2017 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а.с. 22).

Згідно довідки Виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 1568/А-2020 від 08 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 зареєстровані у АДРЕСА_1 (а.с. 13).

ОСОБА_3 , за відомостями дошкільного навчального закладу «Сонечко», з 06 липня 2018 року по березень 2020 року відвідував навчальний заклад, дитина була завжди чиста, охайна, мала належний вигляд. До садочка дитину проводила, забирала і відвідувала батьківські збори мама. Батько дитини про навчання і виховання дитини не цікавився (а.с. 14).

Відповідно до медичної довідки, здоров`ям дитини - ОСОБА_3 завжди цікавиться мама - ОСОБА_1 , супроводжує дитину до медичного закладу та піклується про стан здоров`я дитини. Батько дитини - ОСОБА_2 жодного разу не спілкувався з медпрацівниками Попільнянського центру ПМСД по питаннях розвитку та стану здоров`я дитини, не супроводжував дитину до медичного закладу (а.с. 15).

Згідно довідки № 161 Попільнянського ліцею Попільнянської селищної ради від 11 грудня 2020 року батько учня 1-Б класу ОСОБА_3 - ОСОБА_2 жодного разу не приходив до ліцею та не телефонував, щоб поцікавитись навчанням та вихованням дитини (а.с. 16).

ОСОБА_1 має статус інваліда третьої групи з дитинства, згідно посвідчення Серії НОМЕР_3 від 30 листопада 2020 року та отримує у зв`язку з цим державну соціальну допомогу (а.с. 7).

За інформацією з довідки - характеристики Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області № 5100 від 09 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 за час проживання за адресою: АДРЕСА_2 зарекомендувала себе з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, в побуті поводить себе добре, до адміністративної відповідальності не притягувалась, самостійно виховує малолітнього сина ОСОБА_3 , скарг від сусідів щодо неї не надходило (а.с. 17).

В матеріалах справи міститься постанова Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2017 року у справі про адміністративне правопорушення № 288/111/17, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_2 згідно довідки-характеристики Березанської селищної ради Миколаївської області № 09-06/4025/1 від 18 грудня 2020 року зареєстрований та проживає з батьками пенсіонерами в АДРЕСА_3 . З 2009 року - пенсіонер, інвалід ІІІ групи, на даний час за станом здоров`я не працює, заяв та скарг на ОСОБА_2 не надходило, за місцем проживання характеризується посередньо (а.с. 18).

Згідно повідомлення Попільнянської районної державної адміністрації № 425/01-19 від 10 грудня 2020 року, ОСОБА_2 до органу опіки та піклування щодо розв`язання спорів стосовно участі його, як батька, у вихованні та утриманні свого малолітнього сина - ОСОБА_3 не звертався (а.с. 19).

Рішенням виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 63 від 09 квітня 2021 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20), відповідно до якого зі слів матері батько спільно з дитиною не проживає, не відвідує, не телефонує, вихованням та утриманням не займається і не бажає займатися, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров`ям, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не забезпечує харчуванням та медичним доглядом, не вітає з днем народження. Розгляд заяви ОСОБА_1 призначався тричі, проте ОСОБА_2 не з`являвся, пояснював, що перебував на лікуванні, але підтверджень не надав (а.с. 21).

На підтвердження доводів щодо неявки на засідання Комісії з питань захисту прав дитини, щодо надання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, відповідач надав виклик Служби у справах дітей Попільнянської селищної ради № 24 від 02 березня 2021 року на 10-00 год. 10 березня 2021 року та докази його отримання лише 21 січня 2021 року.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 до 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 СК України встановлено принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.

Так, встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За правилами ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 (на яку також посилається і Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, у спірних правовідносинах крім ст. 192 СК України підлягають застосуванню інші норми, які встановлюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, а саме положення статті 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів».

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При зверненні до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, ОСОБА_1 згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України зобов`язана була довести належними, допустимими та достатніми доказами обставини щодо зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я її, як одержувача аліментів, чи платника аліментів з часу ухвалення рішення про їх стягнення, тобто з лютого 2017 року по липень 2021 року (час звернення з даним позовом), як підстави для зміни розміру аліментів.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що витрати на дитину зросли, у зв`язку із віком сина, невеликого доходу відповідача та як наслідок мізерних аліментів.

Позивач посилається на заборгованість відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , про що в матеріалах справи містяться довідка Березанського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 7099/87-36 від 11 серпня 2020 року, довідка Березанським районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 1050/87-36 від 14 січня 2021 року (а.с. 22-23).

Однак наведені обставини в розумінні ст. 192 СК України не є підставою для зміни розміру аліментів.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховані доводи та досліджені обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Проте, колегія погоджується із висновком районного суду щодо відмови у задоволенні вимог про збільшення розміру аліментів, оскільки наявність заборгованості відповідача по аліментах спростовується постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 5362991 від 08 липня 2021 року, якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 за його заявою від 11 листопада 2020 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 288/159/17 від 07 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 (а.с. 59- 60) та розрахунком Березанського РВ ДВС № 6328/87-36 від 12 липня 2021 року, згідно якого заборгованість ОСОБА_2 по аліментах за виконавчим листом № 288/159/17 від 23 лютого 2017 року станом на 01 липня 2021 року погашена частково та складає 955,50 гривень (а.с. 64-66), а згідно розрахунку Березанського РВ ДВС від 18 липня 2021 року Березанським РВ ДВС - станом на 01 липня 2021 року відсутня, переплата становить 15 144,50 гривень (а.с. 71-73).

Відповідно до виписок із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 з 10 лютого 2021 року по 22 березня 2021 року та з 30 квітня 2021 року по 07 травня 2021 року провів у стаціонарі у КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради з діагнозом - хронічний гломерулонефрит, сечовий синдром, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. змішаного генезу (а.с. 57, 58).

Вказані докази свідчать про погіршення стану здоров`я відповідача.

Судом враховано, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи довічно згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 07 жовтня 2013 року (а.с. 53), зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 спільно з батьками ОСОБА_7 , 1949 року народження та ОСОБА_8 , 1949 року народження, згідно довідки Березанської селищної ради № 725 від 05 липня 2021 року (а.с. 56).

Інших доказів щодо покращення матеріального становища відповідача або погіршення матеріального становища позивача, матеріали справи не містять.

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів, на думку колегії суддів відповідає принципу розумності та справедливості та положенням ст. 182 СК України. Крім того, суд першої інстанції у повній мірі дослідив обставини справи, надані докази та доводи, в тому числі і ті, на які є посилання у апеляційній скарзі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині підстав для збільшення розміру призначених аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Процесуальна поведінка ОСОБА_2 , а саме участь у розгляді справи у суді першої інстанції, підготовка відзиву у районному суді, у апеляційні інстанції свідчить про те, що він позов не визнає, бажає зберегти зв`язок із дитиною, а справа має для нього важливе значення.

Сам по собі факт притягнення до адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

При цьому, суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Враховуючи наведені норми матеріального права, апеляційний суд вважає висновки суду щодо відсутності достатніх правових підстав щодо позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтованими.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав правильну оцінку доказам, відхиливши висновок органу опіки і піклування, який є недостатньо обґрунтованим.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

Із врахуванням вищевказаних положень та обставин, що відповідач ОСОБА_2 як батько через ті чи інші обставини фактично відсутній у житті дитини ОСОБА_6 (крім справляння обов`язку по сплаті аліментів), що не заперечується сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина та покласти на Службу у справах дітей Попільнянської селищної ради Житомирської області контроль за виконанням ним своїх батьківських обов`язків.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що решту висновків суду доводи апеляційної скарги не спростовують, а тому в іншій частині судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 02 вересня 2021 року змінити, доповнити резолютивну частину рішення абзацом такого змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на Службу у справах дітей Попільнянської селищної ради Житомирської області контроль за виконанням відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 04.11.2021.