ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/708/20

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/659/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державна казначейська служба України, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м. Ічня Чернігівської області,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 03.02.2021,

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь суму у розмірі 9499,03 грн, яка складається з 3% річних в сумі 2199,41 грн за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2012 та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди на загальну суму 7299,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2012, яка набрала законної сили 18.09.2012, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17.09.2007 по 04.09.2009 відповідно до положень ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за відрахуванням виплачених сум. На підставі вказаної вище постанови 25.10.2012 Ічнянським районним судом видано виконавчий лист. У подальшому ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.12.2013 змінено спосіб і порядок виконання вказаного вище рішення та ухвалено стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на її користь 19 113,96 грн, які вона отримала 26.06.2020. Згідно з повідомленням управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області вказане рішення суду 27.05.2016 внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за номером 8302048. Таким чином строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 400 днів. У зв`язку з невиконанням рішення суду у строки, передбачені статтями 46, 124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 ЦК України вона була позбавлена можливості отримати належну їй суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації та інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 9 499 грн 03 коп., яка складається з 2 199,41 грн - 3% річних та 7 299,62 грн - інфляційних втрат, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Так, скаржник зазначає, що спірні відносини щодо виконання рішення суду врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2014 № 440, Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 № 845.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є спеціальним правовим актом, який не передбачає виплати інфляційних втрат.

Зокрема, у Законі України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Статтею 95 Конституції України встановлено правило, за яким виключно Законом України «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Так само пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України закріплено принцип цільового використання бюджетних коштів, згідно з яким бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Постанова Ічнянського районного суду від 16.02.2012 передана до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області для здійснення заходів, передбачених Порядком, згідно з актом приймання-передачі за І квартал 2020 року від 10.04.2020, таким чином виконавчий лист знаходився з даної дати в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 2504040. Постанова виконана Державною казначейською службою України в межах бюджетних призначень та в порядку черговості 30.06.2020, тобто в межах тримісячного строку, передбаченого Законом.

Таким чином, на думку скаржника, свої зобов`язання щодо виконання рішення суду перед позивачем ним виконано в повному обсязі.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, то скаржник вважає, що оскільки рішення суду виконано у передбачені законом строки, підстави для нарахування будь-якої компенсації відсутні.

Щодо застосування статті 625 ЦК України скаржник послався на висновки, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15, а саме: «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми». Проте, судом першої інстанції проігноровано зазначену позицію та стягнуто вказані суми з Держави Україна, в той час коли боржником є УПСЗН Ічнянської РДА Чернігівської області.

Позивач ОСОБА_1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України просить залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в даному випадку датою подання виконавчого документа до органів ДВС є 26.11.2012, в цей день відкрито виконавче провадження, а 27.05.2016 є датою внесення вказаного рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою - Державною казначейською службою України. Таким чином, тримісячний строк виконання виконавчого листа сплив 27.08.2016.

Також ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 625 ЦК України.

Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) та Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, та, стягуючи з державного бюджету України на користь позивачки 3% річних та інфляційних втрат шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, а тому у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Крім того, рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

З аналізу наведених норм вбачається, що саме на ДКС України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом по справі встановлено наступні обставини та факти.

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА по невиплаті допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17.09.2007 по 04.09.2009; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17.09.2007 по 04.09.2009 відповідно до положень ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за відрахуванням виплачених сум (а.с.14, 15-16).

25 жовтня 2012 року Ічнянським районним судом Чернігівської області на підставі вищевказаної постанови суду видано виконавчий лист № 2-а/2507/7/2012, з якого убачається, що постанова Ічнянського районного суду від 16.02.2012 набрала законної сили 18.09.2012. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - 18.09.2013 (а.с. 17).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Ленька А.М. від 26.11.2012 відкрито виконавче провадження ВП № 35403904 з виконання виконавчого листа № 2-а/2507/7/2012. Надано боржнику право самостійно виконати рішення суду в строк до 03.12.2012 (а.с. 18).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 27.05.2015 виконавчий лист № 2507/89/2012 у ВП № 35403904 повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними) (а.с. 18).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.12.2013 змінено спосіб і порядок виконання рішення за виконавчим листом № 2-а/2507/7/2012, виданим 25.10.2012 Ічнянським районним судом Чернігівської області про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17.09.2007 по 04.09.2009 відповідно до ст. 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у сумі 19 113,96 грн (а.с. 20).

Згідно з Повідомленням Управління ДВС Головного ТУЮ у Чернігівській області про прийняття для обліку рішення, виконання якого гарантується державою від 03.06.2016 № 02-45/20258/1, виконавчий лист № 2507/89/2012 від 25.10.2012 прийнято для обліку та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення 27.05.2016 внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за номером 8302048. (а.с.21).

26 червня 2020 року ДКС України виплатило ОСОБА_1 кошти в розмірі 19 113,96 грн на виконання постанови суду № 2507/89/2012 від 16.02.2012 згідно з платіжним дорученням № 926618 (а.с. 8).

01 липня 2020 року позивачка звернулася до ДКС України із заявою про нарахування та виплату компенсації за порушення строків перерахування коштів за рішенням суду, у відповідь на яку остання листом від 06 липня 2020 № 5-11-11/11595 повідомила, що Казначейством за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 виконано постанову Ічнянського районного суду від 16.02.2012 по справі № 2507/89/2012про зобов`язання УПСЗН Ічнянської РДА Чернігівської області провести виплату на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 19 113,96 грн. Також у листі зазначено, що оскільки вказане рішення має зобов`язальний характер, компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується (а.с. 22).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Рішення суду не було виконане відповідачем у встановлений строк, тому стягувач має право на компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, що встановлено спеціальним законодавством.

Щодо права позивача на стягнення інфляційних втрат апеляційний суд при вирішенні спору виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як установлено судом першої інстанції, між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона за рішенням суду зобов`язана була сплатити визначену грошову суму стягувачеві.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 757/28275/17-ц.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року в справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), від 08 квітня 2020 року в справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19).

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вказаних обставин і вимог, дійшов правильного висновку про стягнення з ДКСУ на користь позивачки інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду, встановивши, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу боргу присудженого рішенням суду.

Висновки районного суду у справі, що розглядається, відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у подібній справі № 757/21050/16-ц.

Щодо аргументу апеляційної скарги стосовно стягнення 3% річних та інфляційних втрат з Держави Україна в особі ДКСУ, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на сплату державою вказаної компенсації підлягають стягненню з Державного бюджету України.

На зазначене звернув увагу Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 569/6045/17.

Щодо строків виконання рішення суду, на дотриманні яких наполягає скаржник, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Як вже зазначалося вище, згідно з повідомленням Управління ДВС Головного ТУЮ у Чернігівській області про прийняття для обліку рішення, виконання якого гарантується державою від 03.06.2016 № 02-45/20258/1, виконавчий лист № 2507/89/2012 від 25.10.2012 прийнято для обліку та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення 27.05.2016 внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за номером 8302048 (а.с.21).

Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 2507/89/2012 та постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2012 року сплив 27 серпня 2016 року.

Таким чином, строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 400 днів. Розрахунки позивачки є вірними і відповідачами не спростовані.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Твердження скаржника, що рішення суду носило зобов`язальний характер, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.12.2013 , якою змінено спосіб і порядок виконання рішення за виконавчим листом № 2-а/2507/7/2012, виданим 25.10.2012 Ічнянським районним судом Чернігівської області.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 19.05.2021.