Справа № 135/411/21
Провадження № 22-ц/801/1917/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 рокуСправа № 135/411/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрхімресурс» про зміну формулювання причини, підстави та дати звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Корнієнко О. М. в приміщенні суду в м. Ладижин, повний текст рішення складено 05 липня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

22 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю«Укрхімресурс» (далі ТОВ «Укрхімресурс») про зміну формулювання причини, підстави та дати звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 17 листопада 2020 року позивач був прийнятий на посаду начальника відділу збуту ТОВ «Укрхімресурс».

19 березня 2021 року відповідачем було направлено листа позивачу № 52 вiд 19 березня 2021 року «Про необхідність отримати трудову книжку». Iз вказаного листа вiдповiдача, йому стало відомо про його звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважної причини.

31 березня 2021 року ним було отримано від вiдповiдача цінним листом з описом вкладення його трудову книжку та копiю наказу № 41-к вiд 19 березня 2021 року про його звільнення з займаної посади 19 березня 2021 року за прогул без поважної причини, згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення із посади начальника відділу збуту ТОВ «Укрхімресурс» 19 березня 2021 року за прогул без поважної причини, згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України, є незаконним та таким, що прийнято з порушенням вимог трудового законодавства України та з порушенням його трудових прав. Оскільки він просив звільнити його із займаної посади 03 березня 2021 року за власним бажанням.

Відповідачем не було враховано докази поважності його відсутності на робочому місці та прийнято рішення про звільнення його за прогул без поважної причини, згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Зазначає, що в даному випадку має місце неправильне формулювання причини його звільнення та неправильне визначення підстав його звільнення в трудовій книжці, що перешкоджає йому працевлаштуватись. Крім того, порушення його законних прав призвели його до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив :

- визнати незаконним наказ по ТОВ «Укрхімресурс» №41-к від 19 березня 2021 року в частині формулювання причини, підстави та дати звільнення і змінити причину, підставу та дату звільнення, зазначивши, що він звільнений 03 березня 2021 року за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпПУ;

- стягнути з ТОВ «Укрхімресурс» на його користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 березня 2021 року по момент ухвалення та набрання законної сили судового рішення;

- стягнути з ТОВ «Укрхімресурс» на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що 03 березня 2021 року позивач написав заяву на директора ТОВ ««Укрхімресурс», в якій просив звільнити його з займаної посади 03 березня 2021 року за власним бажанням. Також позивачем було написано пояснювальну записку, згідно якої позивач повідоми відповідача, що у зв`язку зі станом здоров`я він не зміг знаходитись на робочому місці з 01 березня 2021 року, так як проходить обстеження в КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської МР. Відповідачем взагалі не розглянуто заяву позивача від 03 березня 2021 року про звільнення за власним бажанням. Відтак, звільнення позивача з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням суперечить вимогам чинного законодавства України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Укрхімресурс», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Люба А.М. просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач-апелянт у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

З 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу збуту ТОВ «УКРХIМРЕСУРС», що підтверджується копією наказу №199-к від 16 листопада 2020 року.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я директора ТОВ «Укрхімресурс» ОСОБА_2 , в якій просив звільнити його з займаної посади 03 березня 2021 року за власним бажанням, що вбачається із заяви ОСОБА_1 від 03 березня 2021 року.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 написав пояснювальну записку на ім`я директора ТОВ «Укрхімресурс» ОСОБА_2 , згідно якої повідомив, що в зв`язку зі станом здоров`я він не зміг знаходитись на робочому місці з 01 березня 2021 року по теперішній час, так як проходить обстеження в КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської МР, довідку буде подано, що вбачається з копії пояснювальної записки від 03 березня 2021 року.

Заява від 03 березня 2021 року та пояснювальна записка надіслані ТОВ «Укрхімресурс» м. Калинівка по пошті, що підтверджується копією опису вкладення до поштового реєстру відправлення. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення та трекінгу за номером поштового відправлення, заява ОСОБА_1 про звільнення з пояснювальною запискою була вручена уповноваженій особi вiдповiдача 09 березня 2021 року.

Відповідно до листа від 18 березня 2021 року № 12 надісланого ОСОБА_1 начальником відділу кадрів ТОВ «Укрхімресурс» Омел`янчик М.О., остання просить ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю на робочому місці та не наданням лікарняного листа за період з 01 березня 2021 року по 17 березня 2021 року надіслати у відділ кадрів ТОВ «Укрхімресурс» письмове пояснення з причинами невиконання посадових обов`язків та неявки в офісі.

19 березня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади за прогул без поважної причини, згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України, що вбачається з копії наказу №41-к від 19 березня 2021 року, виданого директором ТОВ «Укрхімресурс». Копію наказу про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримав 31 березня 2021 року поштою, що вбачається з трекінгу поштових відправлень.

23 березня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву на ім`я директора ТОВ «Укрхімресурс» ОСОБА_2 , в якій зазначив, що не може прибути до м. Калинівка, у разі звільнення просив надіслати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою на його адресу в м. Ладижин, що підтверджується копією заяви від 23 березня 2021 року. Також, 23 березня 2021 року ОСОБА_1 написав пояснювальну записку на ім`я директора ТОВ «Укрхімресурс» ОСОБА_2 , згідно якої повідомив, що він відправив пояснювальну записку по якій причині він був відсутній на робочому місці, та на електронну адресу начальника відділу кадрів 17 березня 2021 року він відправив лист з довідками № 139, № 140 та получив відповідь про отримання, що вбачається з копії пояснювальної записки від 23 березня 2021 року. Заява та пояснювальна записка з додатками були надіслані ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Укрхімресурс» м. Калинівка Укрпоштою м. Ладижин, що вбачається із копії опису вкладення до поштового відправлення. Вказана кореспонденція була отримана уповноваженою особою вiдповiдача 29 березня 2021 року.

Відповідно до копій довідок № 139 та № 140 виданих ОСОБА_1 КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради Олійник Р. А. 01 березня 2021 року та з 02 березня 2021 року по 17 березня 2021 року звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» та проходив обстеження.

Згідно копій доповідних записок поданих інженером з безпеки ОСОБА_3 від 01 березня 2021 року, 05 березня 2021 року та 18 березня 2021 року на ім`я директора ТОВ «Укрхімресурс» вбачається, що ОСОБА_1 01 березня 2021 року, з 01 березня 2021 року по 18 березня 2021 року був відсутній на робочому місці, повідомляв, що на лікарняному, однак його не надав і на роботу не вийшов.

Згідно копії актів про відсутність на робочому місці від 01 березня 2021 року, 05 березня 2021 року, 18 березня 2021 року та 19 березня 2021 року вбачається, що члени комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 склали дані акти про те, що ОСОБА_1 , начальник відділу збуту, не з`являвся на роботі з 01 березня 2021 року по 18 березня 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою.

Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник. /постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 рок, справа № 279/3334/17-ц/

Разом з тим, із заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 03 березня 2021 року жодних причин для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження позивачне зазначив.

Судом першої інстанції вставнолено, що позивач не заперечує відсутність на робочому місці з 01 березня 2021 року, пояснюючи таку відсутність тим, що він написав заяву про звільнення за власним бажанням через неможливість подальшої праці за станом здоров`я, тому вважав себе звільненим з 03 березня 2021 року згідно частини першої статті 38 КЗпП України.

Заяву про звільнення, написану ОСОБА_1 03 березня 2021 року та направлену відповідачу поштою, ТОВ «Укрхімресурс» отримано 09 березня 2021 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач правомірно не звільнив позивача у вказаний працівником строк, тобто з 03 березня 2021 року, заднім числом, оскільки роботодавець лише 09 березня 2021 року дізнався про намір працівника звільнитись за власним бажанням. При цьому, відповідача правомірно очікував від працівника виконання положень частини першої статті 38 КЗпП України в частині обов`язку працівника відпрацювати встановлені законом два тижні після попередження роботодавця про звільнення. Оскільки у поданій заяві про звільнення ОСОБА_1 не вказав жодних причин, які унеможливлювали виконання ним роботи.

Позивачем не доведено того, що заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

За приписами частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно копії актів про відсутність на робочому місці від 01 березня 2021 року, 05 березня 2021 року, 18 березня 2021 року та 19 березня 2021 року вбачається, що члени комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 склали дані акти про те, що ОСОБА_1 , начальник відділу збуту, не з`являвся на роботі з 01 березня 2021 року по 18 березня 2021 року.

З урахуванням встановлених у справі обставин, відповідач правомірно видав наказ № 41-к від 19 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України через відсутність працівника на робочому місці 01 березня 2021 року, 05 березня 2021 року та 18 березня 2021 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідно до копій довідок № 139 та № 140 виданих ОСОБА_1 КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ладижинської міської ради позивач 01 березня 2021 року та з 02 березня 2021 року по 17 березня 2021 року звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря КП «Ладижинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» та проходив обстеження не дають правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки доказів поважності відсутності позивача на роботі 18 березня 2021 року суду не надано. Крім цього, лікарняний лист позивачу не видавався, а тому зазначені доводи самі по собі не можуть бути доказом поважності неявки позивача на робоче місце.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив також посилання ОСОБА_1 про те, що він повідомив роботодавця про намір звільнитись та звертався із заявою про звільнення за власним бажанням 26 лютого 2021 року, однак його заяву не прийняли, оскільки позивачем не доведено цієї обставини.

Враховуючи те, що позовна вимога про зміну формулювання причини, підстави та дати звільнення позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України є недоведеною, а інші позовні вимоги є похідними від основної, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим аргументам, які зазначав позивач у суді першої інстанції і яким надана оцінка в рішенні суду, ці доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 червня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.