Провадження № 2/686/289/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Бондарчука В.В.

секретаря Петльованої Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житла,

встановив:

18 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду до відповідача про виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що їй та її дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання її колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Впродовж останніх двох років ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та суперечки, здійснює психологічний тиск на співмешканців квартири. В останні шість місяців неправомірна поведінка відповідача переросла у відкриті погрози та завдання психічного насильства відносно позивача та членів її сім`ї. У зв`язку із чим ОСОБА_3 неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказані обставини унеможливлюють спільне проживання позивача та членів її сім`ї із відповідачем у одній квартирі, заходи впливу з боку правоохоронних та судових органів виявилися безрезультатними, у зв`язку із чим ОСОБА_1 просить її вимоги задовольнити, з огляду на приписи ст.116 ЖК України.

28 грудня 2020 року відповідачем до суду було направлено відзив, в якому він заперечив проти позову та зазначив, що у квартирі АДРЕСА_1 він проживає з 2006 року по даний час, вимоги позивача про виселення без надання іншого житла порушують його конституційне право на житло, він не має іншого житла, виселення призведе до створення надмірного тягаря у житті та порушить баланс інтересів. Крім цього позивач має вади здоров`я, у 2015 році переніс операції на серце, у зв`язку із чим йому встановлено другу групу інвалідності. Вважає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу житла.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги викладені у позовній заяві підтримали в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову, з підстав наведених відзиві, крім цього зазначили, що ініціатором усіх конфліктів була позивачка, фізичне насильство до неї не застосовувалося.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що позов слід задовольнити з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , частки співвласників є рівними та становлять по 1/3.

Згідно довідки виробничого підрозділу АТ «Українська залізниця» від 24 вересня 2019 року №115 у вищезазначеній квартирі з 27 жовтня 2006 року зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_3 . Разом із ним у квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Позивач, звернувшись до суду свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим спільне проживання разом із ним у квартирі АДРЕСА_1 , а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки поведінка ОСОБА_3 не змінилась.

На підтвердження зазначених обставин, позивачкою було надано суду копії постанов про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУпАП, зокрема: від 10 серпня 2020 року у справі №686/19419/20, від 05 жовтня 2020 року у справі №686/23039/20, від 13 листопада 2020 року у справі №686/26378/20, від 15 лютого 2021 року у справі №686/3020/21, якими відповідача було визнано винним у вчиненні психологічного насильства щодо позивача та спільної дочки ОСОБА_5 та чотири рази притягнуто до адміністративної відповідальності із застосуванням стягнення у виді штрафу.

Крім цього Хмельницьким міськрайонним судом 11 листопада 2020 року у справі №686/27418/20 було встановлено обмежувальний припис із встановленням заборони ОСОБА_3 перебувати за місцем спільного проживання з ОСОБА_1 строком на 1 місяць з підстав систематичного вчинення психічного насильства щодо колишньої дружини.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які є подругами позивачки в судовому засіданні зазначили, що ОСОБА_1 неодноразово скаржилася на поведінку колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який за місцем проживання регулярно вживає спиртні напоями разом із своїми друзями, влаштовує сварки, бійки, виганяє ОСОБА_1 із квартири, бували випадки коли ОСОБА_1 вночі втікала із квартири, оскільки ОСОБА_3 приходив додому в нетверезому стані, в квартирі стоїть неприємний запах, після вжиття алкоголю у квартирі було не прибрано та брудно, у ОСОБА_3 неодноразово проявлялася агресія. Діти бояться батька, а молодший син відвідує психолога у зв`язку із такою поведінкою батька.

Відповідач заперечуючи проти позову, зазначив, що є інвалідом другої групи, вказане житло є єдиним місцем для його проживання, а тому відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод його виселення буде невиправданим втручанням у приватну сферу особи та порушення прав на повагу до житла.

Судом враховується, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Статтею 157 ЖК УРСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статі 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд, оцінюючи наявні у справі докази, що свідчать про систематичність порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_3 , за що його чотири рази було притягнуто до адміністративної відповідальності, судом було додатково відповідним рішенням встановлено обмежувальний припис у зв`язку із такою його поведінкою, однак заходи вжиті судом ніяких результатів не дали.

Сам характер порушень, а саме вчинення психічного насильства ОСОБА_3 відносно колишньої дружини ОСОБА_1 також має свої особливості, на які суд вважає додатково звернути увагу, зокрема за фактом, який мав місце 24 липня 2020 року протиправна поведінка відповідача по відношенню до позивача мала місце о 00 год. 44 хв., тобто в нічний час; за фактом що мав місце 23 серпня 2020 року протиправні дії були вчинені відповідачем відносно позивача о 21 год. у вечірній час; за фактом що мав місце 08 жовтня 2020 року протиправні дії відповідачем були вчинені відносно позивача о 21 год. 22 хв., у вечірній час; за фактом, що мав місце 05 січня 2021 року протиправні дії відповідачем були вчинені відносно позивача о 01 год. 15 хв. у нічний час.

Поведінка відповідача залишилася незмінною, протиправність дій має систематичний характер, тому виселення його із квартирі АДРЕСА_1 без надання іншого житла збереже принцип пропорційності, переслідує легітимну мету та є необхідним для дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачем житла, оскільки спільне проживання сторін з дотримання їх прав, свобод та інтересів за вказаною адресою за встановлених судом обставин не представляється за можливе.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та доведеність їх в судовому засіданні належними та допустимими доказами позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.41,47 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.116, 157 ЖК України, ст.ст.317, 391 ЦК України, ст.ст. 76, 81, 258, 264, 265, 354 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

ПозивачОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

ВідповідачОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Третя особа ОСОБА_5 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складений 17 травня 2021 року.

Суддя: