Справа № 385/1261/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

02.11.2021 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого-судді Ханас М.М.,

з участю секретаря судового засідання Хмельовської І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гайвороні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно даних домової книги у вказаному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , проте він не проживає за адресою реєстрації, платежі за надані комунальні послуги не сплачує, в утриманні житлового будинку не бере участі, його особистих речей у будинку немає. Відповідач у 2016 році виїхав з будинку у зв`язку з працевлаштуванням за межі України, де і проживає. 07.09.2021 року комісією в складі представників Гайворонської міської ради складено акт обстеження житлово-комунальних умов, яким підтверджено, що відповідач зареєстрований, але фактично не проживає в даному будинку. У зв`язку з реєстрацією відповідача у даному житловому будинку, вона позбавлена права повноцінно користуватися власним будинком, отримати субсидію на оплату комунальних послуг. На підставі наведеного та відповідно до ст. 405 ЦК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та зняття з реєстраційного обліку.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.09.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд їх задовольнити. Пояснила, що відповідач в належному їй будинку з 2016 року, та на даний час не проживає, а проживає за межами України.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, яка призначалася до розгляду. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 23.09.2021 року про відкриття провадження у справі останній не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин.

Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , який вони набули у власність на підставі Свідоцтва про право власності від 30.06.2004 року, виданого приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1506 (а.с. 7).

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 05.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1558, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідно до даних будинкової книги, у житловому будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з 12.12.2003 року (а.с.10- 13).

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України.

Статтями 316, 317, 319, 391 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК Української РСР).

Відповідно до положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Питання втрати членом сім`ї власника права користування житлом вирішується на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України. Так, даною нормою закону передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 07.09.2021 року, складеного комісією в складі: депутата Гайворонської міської ради Запорожця А.З., бухгалтера комунального підприємства «Гайворонський комунальник» Тугушевої Г.О., майстра житлового фонду комунального підприємства «Гайворонський комунальник» Козовіт Ю.В. в присутності власника житлового будинку ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, однак не проживає у житлового будинку АДРЕСА_1 , а в 2019 році виїхав разом з дружиною на роботу за межі України.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що відповідач більше п`яти років не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні таким, суду не надано, а відтак, суд дійшов висновку про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобов`язаний зняти відповідача з реєстрації.

З урахуванням вищенаведеного та правового аналізу норм закону, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 76, 81, 258, 259, 263-265, 352-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М. М. Ханас

Дата документу 02.11.2021