КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/25313/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/12337/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировська О.В., Ящук Т.І.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути на його корить грошові кошти за договором позики у розмірі 500 012,49 грн, пеню у розмірі 2 240 206,60 грн за час прострочення виконання зобов`язань за період з 01.03.2019 по листопад 2019 року, 13 326,84 грн трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 01.11.2019 по 20.09.2020 (325 днів) та 6 500,16 грн інфляційних втрат за вказаний період, що разом становить 2 760 046, 09 грн

В обґрунтування позову зазначив, що між сторонами протягом 2015 - 2017 років укладено договори позики грошових коштів. З метою визначення суми боргу, яку відповідач мав повернути позивачу, між ними 01.10.2018 укладено додаткову угоду № 1 до первісних договорів позики, відповідно до якої сторони визнають борг у сумі 17 786,00 доларів США, який виник станом на 01.10.2018 за первісними договорами позики 2015 - 2017 років, також сторони домовилися укласти первісні договори 2015 - 2017 років у новій редакції шляхом укладення договору позики № 01/10 від 01.10.2018 на виконання цієї додаткової угоди № 1 від 01.10.2018. Договір позики № 01/10 від 01.10.2018 був визнаний сторонами основним договором.

Відповідно до п. 1 основного договору відповідач взяв у борг 17 786,00 доларів США для особистих цілей та зобов`язувався повернути таку саму у встановленому основним договором порядку. Пунктом 4 основного договору встановлено графік повернення грошових коштів.

Проте відповідач не здійснив жодного повернення відповідно до умов укладеного основного договору, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Пунктом 4 основного договору встановлено відповідальність за невиконання графіку повернення коштів, відповідно до якого накладаються штрафні санкції у вигляді 1 % від суми, яка підлягає поверненню за місяць, за кожен день прострочення.

Заочним рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.10.2018 у сумі 485 646,73 грн та пеню за час прострочення виконання зобов`язання у сумі 485 646,73 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд безпідставно зменшив розмір пені до суми боргу. Пунктом 4 основного договору встановлено відповідальність за невиконання графіку повернення коштів, відповідно до якого накладаються штрафні санкції у вигляді 1 % від суми, яка підлягає поверненню за місяць, за кожен день. За порушення термінів повернення коштів відповідач за період з 01.03.2019 по листопад 2019 року зобов`язаний сплатити пеню у сумі 79 686, 64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.06.2021 становить 2 175 843, 71 грн. Суд не врахував, поведінку відповідача щодо ухилення від виконання належним чином взятих на себе зобов`язань. Відповідач за весь час з моменту отримання грошових коштів за договором не здійснив жодних дій, пов`язаних з виконанням грошового зобов`язання. Суд не обґрунтував відмову у задоволенні вимог щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. У іншому рішенні цього ж суду у подібних правовідносин такі суми стягнуто. Він є пенсіонером, інвалідом війни, а не повернення наданих боргових коштів завдає йому матеріальних труднощів

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг 17 786,00 доларів США та зобов`язувався повернути вказані грошові кошти у строк до 31.10.2019 включно щомісячними платежами, визначеними сторонами у договорі позики та розписці. Відсоткова ставка по сумі позики встановлюється у розмірі 0 %.

Відповідно до п. 4 договору позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю зазначену в п. 1 договору суми позики частинами згідно графіку: 28.02.2018 - 2 000 доларів США, 31.03.2019 - 2 000 доларів США, 30.04.2019- 2 000 доларів США, 31.05.2019- 2 000 доларів США, 30.06.2019 - 2 000 доларів США, 31.07.2019 - 2 000 доларів США, 31.08.2019 - 2 000 доларів США, 30.09.2019 - 2 000 доларів США, 31.10.2019 - 1 786 доларів США.

У разі невиконання графіку повернення коштів накладається штрафні санкції у вигляді 1 % від суми, яка підлягає поверненню за місяць, за кожен день.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, які підлягають поверненню, сторони погодили строки повернення позики і ці зобов`язання відповідачем не виконані.

Рішення у частині стягнення основної суми боргу не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.

Зменшуючи розмір пені до суми основного зобов`язання суд виходив з того, що пеня (2 175 843,71 грн) значно перевищує розмір збитків (485 646,73 грн).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За обставинами справи встановлено, що розмір невиконаного відповідачем грошового зобов`язання складає 485 646,73 грн. Розмір пені, нарахованої відповідно до п. 4 договору позики складає 2 175 843,71 грн. Відтак розмір пені більше ніж у чотири рази перевищує розмір самого боргу.

Позивач не надав доказів про те, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу він зазнав будь - яких інших збитків, окрім того, що не одержав надані у позику кошти, та на такі докази не посилався.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання, та є способом отримання доходів від передачі грошових коштів у позику.

У поясненнях, наданих на стадії апеляційного розгляду, позивач вказав, що відповідач йому винен значно більшу суму, ніж та, що вказана у договорі позики, а тому стягнення пені у сумі 2 175 843,71 грн є справедливою вимогою.

Проте, предметом розгляду у даній справі є лише один договір позики, а не будь - які інші договори чи зобов`язання, які існують чи існували між сторонами, та відповідно і при визначенні розміру пені, суд виходить лише із одного грошового зобов`язання, а саме договору позики від 01.10.2018.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині зменшення пені до розміру боргу відповідає засадам цивільного законодавства, є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови у стягненні трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи у стягненні трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суд першої інстанції виходив з того, що сторони у договорі позики визначили, що відсоткова ставка по сумі позики складає 0 %.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Право позикодавця на отримання від позичальника процентів від суми позики передбачено ст. 1048 ЦК України та проценти за користування позикою не носять характер відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання, а є платою за користування грошовими коштами. Проценти за користування грошовими коштами, у разі, якщо вони передбачені умовами договору, позичальник зобов`язаний сплачувати у визначені договором строки. Три ж проценти річних, які передбачені ст. 625 ЦК України можуть стягуватися лише у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань як з повернення позики, так і зі сплати процентів за користування позикою.

Відтак та обставина, що сторони у даній справі домовилися про те, що позика є без процентною, не позбавляє позивача права на отримання трьох процентів річних, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України з часу прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак рішення суду в частині відмови у стягненні трьох процентів річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до розрахунку, складеного позивачем та не спростованого відповідачем 3 % річних від простроченої суми за період з 01.11.2019 по 20.09.2020 складає 13 326,84 грн.

Вимога ж позивача про стягнення інфляційного відшкодування не підлягає задоволенню, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, та виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відтак індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Законом встановлено інший механізм захисту від знецінення коштів, переданих у борг, а саме ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У даному спорі у борг передано 17 786 доларів США.

Позивач просив стягнути зазначену суму в еквіваленті до національної валюти не на час передачі коштів у борг, а на день звернення до суду з позовом.

У такому разі вимога апелянта про стягнення розміру боргу з урахуванням індексу інфляції не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року у частині відмови у стягненні трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 326,84 грн трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 09.11.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук