справа № 208/7618/20
№ провадження 2/208/837/21
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» про визнання недійсним положення кредитного договору та розірвання договору,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД», в якому просить визнати недійсним положення кредитного договору, зобов`язати врахувати сплачену суму грошових коштів в розмірі 65100,00 грн. в суму погашення основного боргу та сплати відсотків по кредитному договору № від 02.04.2018 р., розірвати кредитний договір.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 02 квітня 2018 р. між позивачем та АТ «БАНК ФОРВАРД» був укладений кредитний договір № на суму 58820,00 грн. строком на 36 міс., до 28 березня 2021 р.

Згідно до умов договору була встановлена процентна ставка та строкову частину основного боргу 0,01% річних, на прострочену частину основного боргу 0,00001% річних. Згідно додатку до кредитного договору № № від 02.04.2018 р., а саме в розділі 5 не передбачені інші платежі, крім сплати процентів та штрафів за пропущення платежу. Однак в графі платежів за продуктом «Большие деньги» включений платіж щомісячної комісії в розмірі 2111, 64 грн., який перевищує щомісячний платіж суми погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом в їх сукупності. Банк встановивши щомісячну комісію за обслуговування кредиту, не вказав за які саме послуги стягується плата. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, суперечить положенням ч.1 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів».

На момент подання позовної заяви позивачем сплачено 65100,00 грн., які на думку позивача необхідно зарахувати на суму погашення основного боргу та сплати відсотків.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2020 року відкрито провадження по справі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява представника позивача, в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 квітня 2018 р. між позивачем ОСОБА_1 та АТ «БАНК ФОРВАРД» був укладений кредитний договір № на суму 58820,00 грн. строком на 36 міс., тобто до 28 березня 2021 р.

Згідно договору була встановлена процентна ставка та строкову частину основного боргу 0,01% річних, на прострочену частину основного боргу 0,00001% річних. Згідно додатку до кредитного договору № № від 02.04.2018 р., а саме в розділі 5 не передбачені інші платежі, крім сплати процентів та штрафів за пропущення платежу.

В графі платежів за продуктом «Большие деньги» включений платіж щомісячної комісії в розмірі 2111, 64 грн., який перевищує щомісячний платіж суми погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом в їх сукупності. Банк встановивши щомісячну комісію за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги стягується плата. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком. Згідно наданих суду квитанцій позивачем сплачено 65100,00 грн.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки суд вважає, що вимога про розірвання договору задоволенню не підлягає, оскільки договір за термін його дії закінчився, а тому є припиненим та підстав для його розірвання суд не вбачає.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», результат вирішення даної цивільної справи, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 217, 526, 530, 610, 612, 1049, 1050, 1054 ЦК України, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» про визнання недійсним положення кредитного договору та розірвання договору, задовільнити частково.

Визнати недійсним положення кредитного договору № від 02 квітня 2018 року укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «БАНК ФОРВАРД» в частині щомісячної сплати комісії в розмірі 2111,54 грн. з моменту його укладання- 02 квітня 2018 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД» врахувати сплачену суму грошових коштів в розмірі 65100,00 грн в сумі погашення основного боргу та сплати відсотків по кредитному від 02 квітня 2018 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» , 01032 м. Київ вул. Саксаганського,105 в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.