_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/397/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

про виділ частки нерухомого майна в натурі

зі спільної частковій власності,

припинення спільної часткової власності,

виділ у користування частки земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 04.08.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнив та у відповідності до останньої редакції від 01.03.2021 року до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виділ частки в натурі, що є у спільній частковій власності та виділ частки земельної ділянки у користування, позивач просить суд:

- виділити в натурі ОСОБА_1 належну йому на праві власності на підставі свідоцтва від 26.04.2018 року 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень: 3-2 - кухні, площею 8,1 кв.м., 3-3 - житлова, площею 15,4 кв.м., житлового будинку під літ «А-ж», загальною площею 23,4 кв.м., згідно з технічним паспортом КП «ОМБТІ та РОН» від 21.02.2005 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену частку житлового будинку, як на самостійний об`єкт нерухомості;

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виділити в особисте користування ОСОБА_1 з земельної ділянки, загальною площею 0,1820 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 512,99 кв.м.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що він є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , якому належить на парввіі спільної часткової власності ј частка вказаного будинку, що складається з приміщень: 3-2 - кухні, площею 8,1 кв.м., 3-3 - житлова, площею 15,4 кв.м., житлового будинку під літ «А-ж», загальною площею 23,4 кв.м., згідно з технічним паспортом КП «ОМБТІ та РО» від 21.02.2005 року, на підставі свідоцтва від 26.04.2018 року. Відповідачі є співвласники зазначеного житлового будинку, який в свою чергу розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1820 га. Як стверджує позивач, він вирішив здійснити виділ належної йому частки нерухомого майна в натурі, в окремий об`єкт нерухомості, з урахуванням наявної відповідної технічної можливості, однак через не можливість позасудового порядку отримати згоду усіх співвласників нерухомості, вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.08.2020 року вказану позовну прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Надалі, під час підготовчого судового провадження 05.10.2020 року за клопотання позивача Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про витребування з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради відомості про осіб, за якими було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 , станом на 31 грудня 2012 року..

30.11.2020 року судом отримано відповідь з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради на виконання вказаної ухвали суду.

Тієї ж дати, судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено залучити до участі по справі в якості третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

01.03.2021 року представником позивача було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, викладені вище, яку прийнято судом до розгляду у підготовчому судовому засіданні 01.03.2021 року.

Тієї ж дати, 01.03.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак 17.05.2021 року до суду надійшла заява від представника останнього про підтримання заявлених позовних вимог з урахуванням уточнень до позову та поданого висновку експертизи, та розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 14.05.2021 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутності, в якій відповідач зазначив, що через не попередження позивача про подання до суду цього позову і не використання позасудового методу вирішення питання, його представник за попередньою згодою заперечував проти задоволення позову під час розгляд справи. Стосовно позиції до позову станом на судове засідання 17.05.2021 року відповідач у заяві не зазначив, як і не висловив заперечень проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 також надав до суду заяву (а.с.75) про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог позивача.

Відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, як і не скористалась процесуальним правом на подання відзив на позовну заяву.

Треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак надали до суду заяви (а.с.76-91) про розгляд справи за їх відсутності, визнання заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням подання усіма учасниками процесу заяв про розгляд справи за їх відсутності з викладенням свого ставлення до заявлених вимог у відповідності до ч.3 ст. 211 ЦПК України, крім відповідача ОСОБА_2 , яка не з`явилась до судового засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення, судом, приймаючи відкрите провадження в цій справі 19.08.2020 року та строки розгляду справи, було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі за наявними документами в матеріалах справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачеві - ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить ј частка житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2018 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №552, номер запису про право власності 25908246, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №218489388 від 30.07.2020 року.

Зі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2018 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №552, вбачається, що ОСОБА_1 належить ј частка житлового будинку АДРЕСА_3 .

У відповідності до вказаної інформаційної довідки вбачається, що іншими співвласниками зазначеного житлового будинку є: ОСОБА_2 з часткою 1/8. Також наявна інформація про власника ОСОБА_5 , яка виділила частку в натурі та останній належить житловий будинок АДРЕСА_4 .

Як вбачається, інші відомості про співвласників вказаного житлового будинку до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не перенесені.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №519017.72.20 від 15.10.2020 року, станом на 31.12.2012 року наявна інформація про зареєстроване право власності:

- 1/8 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.1968 року, р.№1-157;

- ј частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 на підставі договору дарування частики житлового будинку від 04.07.2002 року за р.№5-2691;

- 1/8 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2003 року, р.№3-3698;

- ј частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 , на підставі договору дарування від 26.05.2005 року за р.№9-849.

Також у довідці повідомлено, що 1/8 частка вказаного житлового будинку, яка раніше з 28.08.2008 року по 14.12.2009 року, була зареєстрована у складі вказаного об`єкту нерухомості, була реконструйована та з 14.12.2009 року та станом на 31.12.2012 року зареєстрована як самостійний об`єкт нерухомості - двоповерховий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що належна 1/8 частка житлового будинку ОСОБА_9 перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-790, спадкова справа №48/2014.

Позивач - ОСОБА_1 , як співвласник зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1 , бажає виділити в натурі належну йому частку зі спільного часткового нерухомого майна, та як стверджує звернувся до відповідачів, як співвласників домоволодіння з пропозицією запропонування укласти договір про виділ в натурі частки з об`єкту нерухомого майна, спільного домоволодіння, однак як стверджує, згоду не отримав.

Зазначені підстави стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з положень ст. ст.183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК).

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу.

Відповідно до ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно висновку №637 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по цивільній справі №947/21744/20, складеного 20.10.2020 року судовим експертом Петровим Іваном Івановичем, вбачається, що судовим експертом на підставі виконаних досліджень визнано наявність технічної можливості, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, виділити в натурі частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до Свідоцтва про право власності серії ННВ №719682 від 26 квітня 2018 року, належить ОСОБА_1 та складається з 1/4 частки житлового будинку, загальної площею 235,1 м2. Встановлено, що 1/4 частина, яку є технічна можливість виділити в натурі, складається з приміщень: 3-2 (кухня) і 3-3 (житлова) житлового будинку літ. «А-ж» які знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_1 та складають приміщення квартири АДРЕСА_1 згідно з наданим технічним паспортом КП «ОМБТІ і РОН» від 21.02.2005р., який складено станом на 08.09.2003р.

У відповідності до технічного паспорту КП «ОМБТІ і РОН» від 21.02.2005р., який складено станом на 08.09.2003р., приміщення 3-2 - кухня, складає площу 8,1 кв.м., приміщення 3-3 - житлова, складає площу 15,4 кв.м., житлового будинку літ. «А-ж», загальною площею 23,5 кв.м.

На підставі вищевикладеного вбачається, що встановлений можливий варіант поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває в спільній часткові власності сторін по справі, а саме можливий виділ позивачеві вищезазначених приміщень, відповідає належної йому частці у цьому нерухомому майні, а також одночасно збігається з порядком користування майном, який склався між сторонами по справі, що одночасно підтверджується визнанням позову з боку відповідачів і третіх осіб, а також відсутністю заперечень з боку ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимога позивача про виділ частки нерухомого в натурі зі спільної часткової власності є обґрунтованою та підлягає задоволенню, за наслідком чого слід: виділити в натурі ОСОБА_1 належну йому на праві власності на підставі свідоцтва від 26.04.2018 року 1/4 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень: 3-2 - кухні, площею 8,1 кв.м., 3-3 - житлова, площею 15,4 кв.м., житлового будинку під літ «А-ж», загальною площею 23,5 кв.м., згідно з технічним паспортом КП «ОМБТІ та РО» від 21.02.2005 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену частку житлового будинку, як на самостійний об`єкт нерухомості; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги про виділ в користування частки земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно ч. 4, 5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 №7, порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їх угодою залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до ст. 88 ЗК України слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою.

У відповідності до висновку №637 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по цивільній справі №947/21744/20, складеного 20.10.2020 року судовим експертом Петровим Іваном Івановичем, вбачається, що судовим експертом на підставі виконаних досліджень визнано наявність технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів виділити в особисте користування ОСОБА_10 із земельної ділянки, загальної площею 0,1820 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки, яка склалася в результаті сформованого порядку користування, як територія під 1/4 частиною домоволодіння, що належить останньому на праві власності. Встановлено, що ця земельна ділянка ОСОБА_1 , яка склалася в результаті сформованого порядку користування, має площу 512,99 кв.м., згідно з наданою технічною документацією по інвентаризації земельної ділянки, яка виконана КП «ОМБТІ та РОН» в 2000 році, та по факту є самостійною, відокремленою від решти території домоволодіння.

За таких обставин та відсутності інших співвласників, суд вважає в цій частині вимогу позивача обґрунтованою, підлягаючою задоволенню, за наслідком чого слід встановити наступний порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення за позивачем в користування земельну ділянку, площею 512,99 кв.м., за вказаною адресою.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 206, 141, 211, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_8 (місце проживання: АДРЕСА_9 ) про виділ частки нерухомого майна в натурі зі спільної частковій власності, припинення спільної часткової власності, виділ у користування частки земельної ділянки - задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 зі спільної часткової власності житлового будинку, загальною площею 235,1 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , в натурі, у самостійний об`єкт нерухомості, 1/4 частку житлового будинку, яка складається з приміщення 3-2 - кухня, складає площу 8,1 кв.м., приміщення 3-3 - житлова, складає площу 15,4 кв.м., житлового будинку літ. «А-ж», загальною площею 23,5 кв.м., згідно з технічним паспортом КП «ОМБТІ та РОН» від 21.02.2005 року.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частку житлового будинку, загальною площею 235,1 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , до якого входять наступні складові: приміщення 3-2 - кухня, складає площу 8,1 кв.м., приміщення 3-3 - житлова, складає площу 15,4 кв.м., житлового будинку літ. «А-ж», загальною площею 23,5 кв.м., згідно з технічним паспортом КП «ОМБТІ та РОН» від 21.02.2005 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна, що складається з: приміщення 3-2 - кухня, складає площу 8,1 кв.м., приміщення 3-3 - житлова, складає площу 15,4 кв.м., житлового будинку літ. «А-ж», загальною площею 23,5 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_1 у користування з земельної ділянки, загальної площею 0,1820 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , частку земельної ділянки, площею 512,99 кв.м., у відповідності до висновку №637 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по цивільній справі №947/21744/20, складеного 20.10.2020 року судовим експертом Петровим Іваном Івановичем.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.