РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021р. Херсонський міський суд Херсонської області

у складі: головуючої судді Зуб І.Ю.,

при секретарі Щербань А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору позики,-

встановив:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики, який був укладений 15.12.2017 року між сторонами у справі.

Позовні вимоги мотивовані наступним. Спірний договір не містить дати та порядку отримання коштів. Сталась загроза втрати будинку, відповідач запропонував переоформити будинок на нього. 19.07.2017 року через договір купівлі-продажу будинок переоформлено на відповідача. Після оформлення будинку, відповідач вимагав сплати суми боргу, яка склалась з 4000,00 дол. США за врегулювання боргових відносин з ОСОБА_3 , 4000,00 дол. США за «зняття арешту», 3000,00 дол. США для нього самого «за роботу». У грудні 2017 року під погрозами виселення відповідач вимагав скласти договір позики на суму 36000,00 дол. США та оформлення на нього права власності на суміжну земельну ділянку, яка належить позивачці. Договір позики між сторонами був підписаний. Вочевидь вказаний правочин є фіктивним , оскільки грошові кошти за ним позивачкою від відповідача не отримувались, правочин був складений під загрозою виселення позивачки та її матері з їх оселі. В провадженні суду перебувають справи щодо даного факту.

У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами. Зазначає, що дійсно між сторонами 15.12.2017 року укладено договір позики в простій письмовій формі, за яким він передав позивачці 216000,00 грн., що еквівалентно 8000,00 дол. США. У визначений строк позивач кошти не повернула, що змусило відповідача звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28.01.2019 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15.12.2017 року. Твердження, викладені у позовній заяві є намаганням штучно створити обставини, для використання них в інших судових справах за участю її матері - ОСОБА_4 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Надав письмові пояснення, в яких підтримав обставини позову.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що договір позики від 15.12.2017 року дійсно укладався між сторонами. Умови договору позивачем не виконано, не повернуто кошти, є рішення суду про стягнення заборгованості за даним договором, яке виконане.

Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

24.12.2021 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області дана позовна заява залишена без руху та надано час на усунення недоліків.

18.01.2021 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

15.12.2017 року між ОСОБА_2 (позичкодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики. Відповідно до п. 1 договору, позичкодавець передає у власність позичальнику 216000,00 грн., що є еквівалентно 8000,00 дол. США. Строк повернення 30.06.2018 року.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28.01.2019 року задоволено позов ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.12.2017 року у розмірі 8000,00 дол. США та 3% річних.

Позивачем до позову долучено копію договору позики від 15.12.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , сума позики 36000,00 дол. США. У п. 12 даного договору позики зазначено, що після остаточного розрахунку за цим договором позики Позикодавець ОСОБА_2 зобов`язується переоформити на ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3

Також долучено копію договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року за яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19.10.2011 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, яка розташована: АДРЕСА_3 .

Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Наведені договори вказують на наявність договірних відносин між учасниками правочинів, оскільки доказів іншого не надано.

З копії ухвали про відкриття провадження у справі від 19.07.2018 року у справі № 648/1909/18, вбачається, що в провадженні Білозерського районного суду Херсонської області перебуває на розгляді цивільна справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

На підтвердження обставин позову, що дані правочини та судові провадження, свідчать про наявність підстав для визнання договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15.12.2017 року недійсним, не надано з боку позивача належних та допустимих доказів.

Судовим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28.01.2019 року встановлено факт укладення 15.12.2017 року договору позики між сторонами у справі, факт наявності заборгованості ОСОБА_1

04.04.2019 року Херсонським міським судом видано виконавчий лист на виконання даного судового рішення, зазначено про набрання законної сили рішеннями- 28.02.2019 року, що вбачається з копії виконавчого листа у справі № 766/6383/18.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доказів на підтвердження твердження, що позивач підписала оспорюваний правочин під впливом погроз суду не надано.

Так, відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно довести наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про фіктивність оспорюваного правочину.

Обставини позову ґрунтуються тільки на твердженнях позивача, які не доведені доказами.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі встановлених фактів суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено (враховуючи кількість робочих та вихідних днів) 11.11.2021 року.

СуддяІ. Ю. Зуб