Справа № 487/7624/21
Провадження № 2-з/487/19/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Дем`яненко Є.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2021 року до канцелярії суду надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в якій останній просить вжити заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на ѕ частини кв. АДРЕСА_1 ; житловий буд. АДРЕСА_2 ; кв. АДРЕСА_3 .

Заява мотивована тим, що він має намір подати позов до ОСОБА_3 , яка є власником вищенаведеного майна, про стягнення заборгованості за розпискою укладеною між ними 16.09.2021 року в сумі 884186,30 грн., яка складається з наступного: 840000 грн. основна заборгованість; 41424,66 грн. відсотків нарахованих на підставі 1048 ЦК України та 2761,64 грн. відсотків нарахованих на підставі 625 ЦК України. Вважає, що не накладення арешту на вищезазначене майно може призвести до неможливості реального виконання можливого рішення суду, оскільки у відповідача відсутнє інше майно для виконання зобов`язання за договором позики (розпискою).

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У відповідності з ч.1 ст.151ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Згідно вимог ч.2 ст.151ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.152ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Із заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не вбачається обґрунтованість вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4 .

Так, з даної заяви не випливає, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Представником заявника не надано суду відомостей про звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в порядку досудового врегулювання спору з вимогою про виконання зобов`язання за розпискою. Також, заявником не надано суду оцінку вартості нерухомого майна, на яке просить накласти арешт, що унеможливлює визначення співмірності заходу забезпечення.

Судом враховано, що право приватної власності особи захищається не лише нормами національного законодавства, але і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою вимог ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Тобто, зважаючи на те, що позивач у заяві про забезпечення позову належним чином не надав доказів на підтвердження імовірності невиконання в подальшому рішення суду відповідачем по справі та не обґрунтував наявність саме реальної загрози істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб призведе до порушення вимог ч. 3 ст.150 ЦПК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки заявником взагалі не зазначено яким чином вид забезпечення позову, обраний позивачем, в даному випадку буде співмірним із заявленими позовними вимогами та не довів дотримання вимог про пропорційність втручання у право на мирне володіння майном визначеним цілям.

Суд критично сприймає посилання заявника на потенційну можливість відчуження у майбутньому належного ОСОБА_3 нерухомого майна, так заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження даної обставини в розмінні ст. 76 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.149-154, 261, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: С.В. Щербина