Справа № 567/1065/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Василевич О.В.

секретар Клімович О.О.

з участю представника позивачки - адвоката Шминдрук О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В Острозький районний суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй, відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (в рівних частках по 1/3) належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що 12.09.2000 р. шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 було розірвано Острозьким відділом РАГС РУЮ Рівненської області (актовий запис №59).

25.01.2001р. відповідач ОСОБА_2 подарував належну йому 1/3 частину вищевказаної квартири для неї - ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування від 25.01.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж.Я. (зареєстрованого в реєстрі за № 46).

Вказує, що їй належить 2/3 частини квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , та відповідач ОСОБА_2 після укладення договору дарування у 2001 року добровільно виселився із вказаної квартири та не проживає у ній по даний час.

У вказаній квартирі зареєстровані та фактично проживають: позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Окрім того, у вказаній квартирі також зареєстрований попередній власник 1/3 частки квартири - відповідач ОСОБА_2 , який з 2001 року уній не проживає без поважних причин, його особисті речі у квартирі відсутні, договору найму житлового приміщення між нею та відповідачем не укладалося та намір укладати такий договір у неї відсутній.

Ззаначає, що з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_1 з 2001 року, тобто впродовж 20 років, а відтак він втратив право на користування таким житловим приміщенням.

Вказує , що факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 у належній їй квартирі порушує її право власності, оскільки перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою Острозького районного суду від 26.08.2021р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, зокрема через оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, правом подати відзив на позовну заяву не скористався, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

На адресу суду повернувся конверт з копією позовної заяви та судової повістки з відміткою поштового відділення «адресат ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 відсутній».

Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, в поданій до суду заяві просила розгяд справи здійснювати у її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову.

Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Шминдрук О.Ф. заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою : АДРЕСА_1 . Вказала, що позивачці ОСОБА_1 на даний час належить 2/3 частини квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , та з 2001 року відповідач ОСОБА_2 добровільно виселився із вказаної квартири та більше у ній не проживає, його особисті речі у квартирі відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідач не приймає. Вказала, що факт реєстрації відповідача створює для позивачки перешкоди у користуванні своїм майном, від колекторських компаній надходять звернення з приводу погашення заборгованості, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні, кожен окремо, пояснили, що проживають в АДРЕСА_2 та є сусідами позивачки ОСОБА_1 . Вказали, що проживають за даною адресою з 1993 року, та були знайомі з відповідачем ОСОБА_2 . Зазначили, що відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 в 2001 році виїхав з квартири та з того часу в кватиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за місцем реєстрації не приїжджав. Пояснили, що час від часу навідуються погостювати до ОСОБА_1 та в квартирі відсутні будь-які особисті речі ОСОБА_2 .

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 1999 року, виданого Острозькою міською радою, зареєстрованого в Рівненському ОБТІ за № 17-5- 1190 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (в рівних частках по 1/3) належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Острозького відділу реєстрації актів громадянського стану районного управління юстиції Рівненської області від 12.09.2000р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (актовий запис №59) (а.с.10).

Згідно договору дарування від 25.01.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 46, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_10 належну йому 1/3 частину квартири, що розташована за адресою в АДРЕСА_1 (а.с.13).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 9 від 21.05.2019 року, 16.08.2005 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 , внаслідок чого змінила своє прізвище на ОСОБА_13 , який згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 16.08.2011 року було розірвано (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 10.12.2014 року ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15 та змінила своє прізвище на ОСОБА_16 (а.с.9).

Згідно довідки Управління містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, благоустрою та землекористування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області №36/02-22/21 від 12.08.2021 року, відповідно до рішення Острозької міської ради «Про перейменування вулиць м.Острога» №244 від 17.02.1998 року вулицю Будьонного було перейменовано на вулицю Просвіти (а.с.18).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 964 від 17.06.2021 року, виданої виконавчим комітетом Острозької міської ради, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані : відповідач ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 та її діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.14).

Згідно комісійного акту № 1 від 12.01.2021 року, акту № 2 від 05.04.2021 року, акту № 3 від 03.08.2021 року за результатами обстеження квартири АДРЕСА_3 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2001 року за вказаною адресою не проживає (а.с.15-17).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у квартирі, 2/3 частки якої належить позивачці та знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 , фактично в квартирі не проживає впродовж 20 років.

Водночас судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 , якій належить 2/3 частини квартири, і відповідачем не існує договірних відносин, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідач не проживає в даній квартирі впродовж двадцяти років та не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Положеннями ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї позивачки, факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачці безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивачки на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з позовної заяви, пояснень свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі впродовж двадцяти років, при цьому залишив квартиру позивачки самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за квартиру відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до зазначеного житла як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідача за місцем проживання у спірній квартирі, є перешкодою для розпорядження позивачкою своїм майном.

Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням а саме квартирою за адресою : АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивачки.

На підставі ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою : АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 листопада 2021 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.