Справа № 758/3334/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

за участю секретаря судового засідання - Сікора М. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, переведення прав та обов`язків покупця за договором, визнання права власності на частину будинку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

Зазначала, що їй на праві власності належить 1/2 садибного жилого будинку по АДРЕСА_1 .

Будинок розділено на дві квартири. Їй належить квартира АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_2

ОСОБА_2 міг прийняти у спадщину лише на те нерухоме майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 і яке було зареєстровано за ОСОБА_4 . У наданій ОСОБА_2 копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом записано, що право власності ОСОБА_4 зареєстровано 27.08.2012, але це неможливо, оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому, за життя ОСОБА_4 не було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а лише після його смерті і на ім`я померлого. За вказаних обставин державний нотаріус Іваненко Р.С. повинен був відмовити ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності заповідача на нерухоме майно у складі спадкового майна не було зареєстровано за життя заповідача. Крім того, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказано, що 1/2 частина житлового будинку належала померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржою від 18.10.1994 за реєстраційним номером № 4938/3473, але державний нотаріус Іваненко Р.С. у свідоцтві про право на спадщину за заповітом нічого не вказав про квартиру із наведеними у договорі купівлі-продажу технічними показниками. Отже, нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом без перевірки складу спадкового майна, як це вимагає ст. 69 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній станом на 29.10.2012 р.).

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.10.2012 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С . ОСОБА_2 на право спадкування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами.

У подальшому позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 вказала на те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 18.10.1994 у порушення ст. 114 ЦК УРСР не було дотримано її переважне право на купівлю частини зазначеного житлового будинку, про продаж її також не було повідомлено.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.10.2012 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. ОСОБА_2 на право спадкування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, перевести на неї права та обов`язки покупця щодо 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 18.10.1994 ОСОБА_4 набув право власності на 1/2 частину житлового АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній станом на 18.10.1994) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції чинній на 18.10.1994) зазначений договір купівлі-продажу нерухомості підлягав обов`язковій реєстрації в Бюро технічної інвентаризації.

Договір був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації м. Києва, а тому відповідно до діючого на той час законодавства ОСОБА_4 правомірно набув право власності на частину будинку.

Жилий будинок АДРЕСА_1 ніколи не був поділений на квартири, а тому нотаріус діяв у відповідності до законодавства та видавав свідоцтво про спадщину за заповітом, перевіривши повністю склад спадкового майна на підставі зареєстрованої документації.

Позов є безпідставним, у ньому відсутні обґрунтування порушення прав та інтересів позивача, позивач не надала суду доказів щодо обґрунтування позовних вимог, а також доказів того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним.

Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спадщину за заповітом, виходячи з наступного.

У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що їй стало відомо про отримання ОСОБА_2 29.10.2012 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2016 році, після отримання позовної заяви ОСОБА_2 у справі 758/10556/16-ц.

Дане твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного: жилий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; між ними існують суперечки з приводу користування земельною ділянкою; факт того, що ОСОБА_1 дізналася про підставу виникнення право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 давно є і спільно написана нею і ОСОБА_2 заява до Київської міської ради від 24.09.2013, де вони просять як власники жилого будинку організувати роботи щодо оформлення земельної ділянки. Оскільки відповідно до п. 4 ст. 120 ЗК України ця заява подається одночасно всіма співвласниками жилого будинку, то ОСОБА_1 була обізнана з правовстановлюючим документом ОСОБА_2 на зазначений спільний жилий будинок, зокрема, свідоцтво про спадщину за заповітом, тим самим, підтвердивши цей факт поставленим підписом на заяві. Тому, відповідно до значеного, строк позовної давності закінчився ще 24.09.2016 року, враховуючи спільно написану заяву до Київської міської ради, а тому законні підстави звернення з даним позовом до суду - відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 114 ЦК УРСР при продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

ОСОБА_1 , як зазначає в позові, проживає в частині жилого будинку по АДРЕСА_1 з 1985 року, а на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набула право власності на це майно 14.01.1995.

Висловлювання позивача про те, що про договір купівлі-продажу від 18.10.1994 їй стало відомо під час розгляду цивільної справи № 758/10556/16-ц за позовом ОСОБА_2 є неправдивою, з огляду на наступне.

Земельна ділянка є неприватизованою. ОСОБА_4 , який був власником 1/2 жилого будинку на підставі договору від 18.10.1994 та ОСОБА_1 , яка є власницею іншої частини вказаного будинку спільно звернулися до Київської міської ради про надання рішення про передачу у часткову власність земельної ділянки під будинком; 30.04.1999 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як співвласники жилого будинку подали до проектної організації заяву про виготовлення технічної документації по складанню державних актів на право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку.

Позивачка свідомо вводить в оману суд, стверджуючи про те, що вона дізналася про продаж іншої частини жилого будинку но АДРЕСА_1 лише в 2016 році.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

ОСОБА_3 , представник Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилися.

Від представника Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

ОСОБА_3 про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 18.10.1994, ОСОБА_4 придбав 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_3 (а.с. 42).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.10.12 ОСОБА_2 є власником 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4 (а.с. 43-48).

Відповідно до ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року (діючого на час укладення договору купівлі-продажу) при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.

Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю.

При продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст.114 ЦК при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності мають право привілеєвої купівлі цієї частки по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах (додержання строків платежів, обов`язок по сплаті державного мита, тощо). У зв`язку з цим при переводі прав і обов`язків покупця необхідно перевіряти реальність вимог, що пред`являються учасниками спільної часткової власності.

Доказом бажання і реальних можливостей для переводу прав і обов`язків покупця є внесення позивачем на депозитний рахунок суду всіх сум, які за договором зобов`язаний сплатити покупець. Невиконання позивачем цих умов може бути підставою для відмови в позові про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

Пропуск встановленого ч. 3 ст. 114 ЦК тримісячного строку не є підставою для відмови в прийнятті позову про перевід прав і обов`язків покупця. Суд вправі поновити цей строк, якщо прийде до висновку, що його пропущено з поважних причин.

Обґрунтовуючи позов в частині переведення прав і обов`язків покупця на ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 18.10.1994, та визнання права власності на вказану частину жилого будинку, позивач вказувала на те, що про наявність договору купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 18.10.1994 їй стало відомо 21.02.17 під час розгляду справи № 758/10556/16-ц за позовом ОСОБА_2 про виділення частини жилого будинку.

У запереченнях проти позову відповідач, посилаючись на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду та заявляючи клопотання про застосування строку позовної давності, вказав на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що земельна ділянка є неприватизованою, ОСОБА_4 , який був власником 1/2 житлового будинку на підставі договору від 18.10.1994 та ОСОБА_1 , яка є власницею іншої частини вказаного будинку спільно зверталися до Київської міської ради про надання рішення про передачу у часткову власність земельної ділянки під будинком; 30.04.1999 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як співвласники жилого будинку подавали до проектної організації заяву про виготовлення технічної документації по складанню державних актів на право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку; 15.11.2004 позивачка зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому зазначала, що їй відомо про зміну власників 1/2 частини спірного жилого будинку.

На обґрунтування заяви про пропуск позивачем строку, передбаченого ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року відповідачем надано до суду спільну заяву ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Київської міської ради про встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 24.09.13 (а.с. 54), відповідь Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 12.08.03, з якої вбачається те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зверталися до Київської міської ради із спільною заявою від 30.04.1999 щодо виготовлення державного акту проектною організацією (а.с. 154), копію позовної заяви ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.04, зі змісту якої вбачається те, ОСОБА_1 , на час написання вказаної позовної заяви, було відомо про наявність договору купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного ОСОБА_4 (а.с. 157-158).

Таким чином, як вбачається з наданих відповідачем доказів, позивачці було відомо про існування договору купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного ОСОБА_4 , про що свідчить, зокрема її позовна заява від 15.11.2004 (а.с. 157-158).

А тому, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що про договір купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного ОСОБА_4 їй стало відомо 21.02.17 під час розгляду справ № 758/10556/16-ц за позовом ОСОБА_2 про виділення частини жилого будинку, оскільки дане твердження спростовується доказами, наданими відповідачем.

Клопотання про поновлення строку, встановленого ч. 3 ст. 114 ЦК УРСР, позивачем суду не надано.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Ураховуючи те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом про перевід на неї прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 18.10.1994, клопотання про поновлення зазначеного строку нею не подано, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця щодо 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 за зазначеним договором купівлі-продажу та визнання за нею права власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Обґрунтовуючи позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, позивач посилалася на те, що право власності на 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 за життя ОСОБА_4 зареєстровано не було та у свідоцтві про право на спадщину не вказано квартиру із наведеними у договорі купівлі-продажу технічними показниками.

Як установлено судом, договір купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 18.10.1994 був зареєстрований на Київській універсальній біржі, реєстраційний номер № 4938/3473, та зареєстрований в Київському бюро технічної інвентаризації № 10339.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», у редакції, діючій на час укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 2 ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, зазначений договір відповідав вимогам чинного на час укладення договору законодавства, а тому ОСОБА_4 на підставі даного договору за життя набув право власності на 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_5 є його спадкоємцем, прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства (а.с. 75-77).

На момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_4 до складу спадщини входила 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 29.10.2012 (а.с. 43) відповідало вимогам чинного законодавства.

Оскільки відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, таких випадків у позові не наведено, а тому правових підстав для задоволення позову в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, немає.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. ст. 114, 227 ЦК УРСР, 1963 року, ст. ст. 267, 1216, 1217, 1218, 1301 ЦК України -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія і номер паспорту невідомі) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія і номер паспорту невідомі), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія і номер паспорту невідомі), Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори (04108, м. Київ, пр. Правди, 33) про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, переведення прав та обов`язків покупця за договором, визнання права власності на частину будинку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук