22-ц/804/2345/21
263/8085/19

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 263/8085/19

Номер провадження 22-ц/804/2345/21

02 листопада 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Лазаренко Д.Т.

сторони:

позивачка ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 16 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Демочко Д.О., повний текст якого складено 25 червня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання факту нікчемності заповіту подружжя та визнання права власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку та житловий будинок.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , після якого відкрилась спадщина. За життя у ОСОБА_3 було два шлюби, а саме, перший з матір`ю позивачки - ОСОБА_4 , другий - з бабою відповідача ОСОБА_5 . Від другого шлюбу спадкодавець ОСОБА_3 не мав дітей, однак виховував доньку своєї дружини ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 до зміни прізвища та по батькові), яка є матір`ю відповідача. У встановлений законом строк ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька та вважається такою, що прийняла спадщину, проте постановою приватного нотаріуса Стадника О.О. від 24 квітня 2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, з огляду на те, що ОСОБА_3 склав спільний з дружиною ОСОБА_5 заповіт подружжя від 08 жовтня 2010 року, згідно яким заповів усе належне їм з дружиною рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, на що вони мали законне право, онуку ОСОБА_2 . Позивачка вважає, що у даному заповіті спадкодавці заповіли відповідачу майно, яке не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Так, за життя батьком позивачки було набуте право власності на: однокімнатну квартиру, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 , на яку він отримав право власності до шлюбу з другою дружиною ОСОБА_5 ; земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на які ОСОБА_3 набув право власності у шлюбі з ОСОБА_5 , але вони не входять до складу спільної сумісної власності подружжя, на підставі п. 5 ст. 57 СК України; легкові автомобілі - ВАЗ 2101 та Волга 2401, придбані батьком позивачки у період шлюбу з ОСОБА_5 , але за кошти від реалізації автомобілю придбаного до шлюбу. Оскільки в оспорюваному заповіті подружжя зазначене майно, яке не відноситься до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , позивачка вважає, що при посвідченні даного заповіту було порушено норму ст. 1257 ЦК України щодо його посвідчення, а тому даний заповіт є нікчемним. Частина майна, що належала батькові позивачки, була реалізована за його життя, а після його смерті залишились лише земельна ділянка та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . З огляду на нікчемність заповіту від 08 жовтня 2010 року, а також те, що позивачка є єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 та у встановлений законом строк прийняла спадщину, тому має право на оформлення спадкових прав на земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

В зв`язку з викладеним, позивачка просила визнати факт нікчемності заповіту подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області Купінським М.М. 08 жовтня 2010 року та зареєстрованого в реєстрі за № 349-350; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та належали спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 16 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту нікчемності заповіту подружжя та визнання права власності у порядку спадкування за законом відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з його недоведеності. При цьому зазначив, що позивачкою не надано доказів того, що оспорюваний заповіт, укладений особою, яка не мала на це права, особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також того, що цей заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому відсутні підстави вважати, що цей заповіт є нікчемним на підставі частини першої статті 1257ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що місцевий суд помилково визначив земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в той час, як чинними нормами законодавства та практикою Верховного Суду було закріплено правову позицію, згідно якої безоплатна приватизація земельної ділянки за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, отже майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатись спільним майном подружжя, а тому спільний заповіт подружжя, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, є нікчемним з моменту його вчинення.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, через свого представника адвоката Теміра І.В., посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що будь-яких доказів, які б свідчили про невідповідність оспорюваного заповіту подружжя вимогам закону, порушення при його складанні вимог щодо його форми та посвідчення, позивачкою не надано. До того, ж зі змісту вказаного заповіту вбачається, що в ньому не визначено майно, яке заповідається та відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Відповідач також вказав про те, що відповідно до ч.ч.2, 3 ст.1225 ЦК України земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була надана спадкодавцю у власність у межах нормативів, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі й споруди переходить у власність спадкоємців за заповітом, якщо у заповіті спадкоємцем висловлена воля лише відносно житлового будинку, інших будівель та споруд. Отже, з огляду на те, що спадкодавець ОСОБА_3 заповів відповідачу літній будиночок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 до останнього переходить право власності і на спірну земельну ділянку, на якій розміщено даний будинок.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Шутенко О.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники справи до суду не з`явились, позивачка та представник відповідача адвокат Темір І.В. подали до апеляційного суду заяви, в яких просили справу розглянути без їх участі.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 березня 2018 року серії НОМЕР_1 , виданим Центральним районним у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 539 (а.с.6, 32).

08 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 10 квітня 1992 року) (а.с. 33), склали заповіт подружжя, яким усе належне їм рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, на що вони мали законне право заповіли онуку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний заповіт був посвідчений 08 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області Купінським М.М. та зареєстрований в реєстрі за № 349-350 (а.с.35).

Згідно державного акту від 25 грудня 2002 року, виданого Мелекінською сільською Радою народних депутатів, ОСОБА_3 передана для будівництва житлового будинку та господарських споруд у приватну власність земельна ділянка, площею 0,0345 га по АДРЕСА_2 ( а.с. 41).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 червня 2004 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить літній будинок, який розташований по АДРЕСА_2 (а.с.39-40).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , про що 05 вересня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області видане свідоцтво про смерть, актовий запис № 1590 від (а.с.31).

Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Стадника О.О. від 24 квітня 2019 року позивачці було відмовлено в оформленні спадщини після смерті батька ОСОБА_3 з причини наявності заповіту подружжя ОСОБА_8 , згідно якого усе їх спільне нажите майно заповідається відповідачу ОСОБА_2 , а також у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.10).

27 травня 2021 року відповідачу ОСОБА_2 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Стадником О.О видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на літній будиночок, загальною площею 43,8 кв.м., в тому числі житловою -33, 1 кв.м. з належними до нього надвірними прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.157)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відбулась державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно (а.с.159).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як передбачено статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За вимогами ч.ч.1-3 ст. 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що заповівши в оспорюваному заповіті подружжя майно, яке не відноситься до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , були порушені вимоги ст. 1257 ЦК України щодо посвідчення заповіту, а тому даний заповіт є нікчемним.

Проте з даного заповіту вбачається, що він не містить розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства, зокрема відносно майна, яке не належало подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

При цьому слід наголосити на тому, що склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, нотаріус обов`язково перевіряє при видачі вказаного свідоцтва, що передбачено п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

За таких обставинах, приймаючи до уваги принцип поваги до волі заповідачів та обов`язковості її виконання, а також співмірність втручання держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання факту нікчемності заповіту.

З огляду на те, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 заявила, як похідні від вимоги про визнання факту нікчемності заповіту, місцевий суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні цих вимог.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки правовому статусу спадкового майна, зокрема тому, що спадкова земельна ділянка є особистою власністю батька позивачки, оскільки остання у своєму позову просила визнати за нею право власності на спадкове майно, у зв`язку з нікчемністю заповіту подружжя від 08 жовтня 2010 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вищевказаних обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Суддя: