РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участі секретаря - Король О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, посилаючись на те, що 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 були укладені договори позики, відповідно до умов яких сумарна заборгованість відповідачки по сплаті відсотків за користування грошовими коштами станом на момент подання позовної заяви становить 5 698,00 євро та 10 878 доларів США, а тому з урахуванням курсу валют згідно з довідкою НБУ станом на 15.04.2019 року заборгованість становить 5 698,00 євро х 30,242774 = 172 323,33 гривень + 10 878,00 доларів США х 26,713872 = 290 593,50 гривень, а всього 462 916,83 гривень.

Вказує, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року ії позов до відповідачки про стягнення коштів по укладеним договорам позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на ії користь заборгованість в сумі 867 488 грн.74 коп., а також судовий збір в сумі 86784,89 грн. та 352 грн.40 коп.

Посилається на те, що 11.05.2019 року на адресу місця реєстрації відповідача та на адресу фактичного місця проживання було направлено вимогу по сплаті заборгованості по сплаті відсотків в строк до 30 травня 2019 року , однак відповідач свої зобов`язання не виконала і позику не повернула.

Враховуючи викладене, з підстав, що передбачені у ст.1046 ЦК України, позивач просить стягнути проценти за час користування позикою у розмірі 462 916,83 грн., а також судовий збір у розмірі 4629,17 грн.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по відсоткам за договорами позики в сумі 462916,83 грн., а також судовий збір у розмірі 4629,18 грн.

Не погоджуючись із заочним зазначеним вище заочним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Відповідно до Ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення від 26.09.2019 скасовано; визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст.178 ЦПК України,- 15 днів із дня вручення ухвали про перегляд заочного рішення.

18.06.2020 року відповідачем подано відзив на позов, у якому заперечуючи проти позовних вимог, відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Мотивуючи заперечення, посилалась на те, що з огляду на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2018 року у справі № 760/8114/18, позивач вже зверталась до суду з вимогою про стягнення заборгованості в повному обсязі та вимогою встановити спосіб виконання судового рішення шляхом стягнення коштів, а тому позивачем повторно заявлено ті самі вимоги, що є підставою для закриття провадження у даній справі. Вказала на те, що заперечує проти розміру основного боргу як бази нарахування відсотків; в розписках вказано чіткі строки повернення коштів та виплати відсотків в межах цих строків, які закінчились у 2016-2017, та зміст розписок не дає жодних підстав для нарахування відсотків після грудня 2017 року, тобто після спливу строків, які сторони погодили в самих розписках; наявність заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва про повне задоволення вимог позивача у справі № 760/8114/18 виключає подальше нарахування відсотків за боргом після 11.09.2018. При цьому відповідач посилається на те, що позивач не є фінансовою установою і не мала права надавати кредит; частина розписок міститься вказівку щодо пролонгації повернення позик, проте чинне законодавство не мітить такого терміну і ця обставина судом досліджена не була; вказує, що нею було написано розписки, проте реальних коштів вона не отримала, а тому необхідно встановити справжність правової природи відносин, які виникли між сторонами, а також чи був укладений між сторонами договір; згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансового кризи», на території України надання коштів в позику, а також повернення позики та відсотків повинно здійснюватись виключно у безготівковій формі.

23.06.2020 позивачем надано відповідь на відзив у якому позивач зазначила, що у даній справі, вона просить стягнути виключно відсотки за користування позикою за період з березня 2018 року по травень 2019 року; послалась на те, що про отримання відповідачем грошових коштів в борг з погодженим розміром відсотків, які підлягають сплаті за користування грошовими коштами, свідчать власноруч складені розписки, що і є підтвердженням укладення договору; у відповідності до змісту позовної заяви нею визначено суми відсотків, які підлягають стягненню з відповідача на підставі невиконаних відповідачем зобов`язань, при цьому розмір основної суми боргу позивачем при зверненні до суду не переглядався та не змінювався, так як основна сума заборгованості на момент звернення до суду з даним позовом була стягнута іншим рішенням суду у справі № 760/8114/18; не погоджується з твердженням відповідача про сплив строків для вимог по сплаті відсотків після грудня 2017 року, так як відповідачем обумовлено продовження строків користування коштами та сплаті відсотків за користування ними; зазначає, що виходячи зі змісту розписок, наданих відповідачем позивачу на підтвердження умов користування грошовими коштами, між сторонами була встановлена домовленість про нарахування процентів поза межами строку дії договору, а саме відповідач надав згоду на сплату відсотків до моменту повернення позики; обставина отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах користування ними й сплати відсотків за користування є укладенням позики в розумінні ст.1046 ЦК України, та відповідач своїми діями, направленими на створення відповідних прав та обов`язків, уклав саме договір позики з позивачем на умовах, визначених у розписці, складеної власноруч та погодила продовження строку свого обов`язку по поверненню позики; при підготовці позовної заяви була отримана довідка НБУ про курс іноземних валют відповідно до гривні та зроблений розрахунок зобов`язання відповідача у гривні.

06.07.2020 відповідачем подано заперечення проти відповіді на відзив у яких вона заперечує доводи відповідача, які за своїм змістом є аналогічними тим доводам, що викладені у відзиві на позов.

В ході розгляду справи позивач та ії представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити.

Відповідач та ії представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, що викладені у відзиві на позов.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши та перевіривши докази по справі, суд виходить із наступного.

Встановлено, що 19 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого остання позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.14).

3 травня 2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила у позивача грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 3 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.8).

6 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 $ доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 20 лютого 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 21 лютого 2017 року строк повернення позики продовжено до 6 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.10).

19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 000 $ доларів на строк до 1 березня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 1 березня 2017 року строк повернення позики продовжено до 1 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с. 12).

19 серпня 2016 року між сторонами укладено ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 1 травня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (а.с.16).

27 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 $ доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 27 вересня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів ( а.с.20).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 500 $ доларів та 500 євро на строк до 25 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів ( а.с.18).

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 1 385 $ доларів та 652 євро, які зобов`язалась повернути до 14 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів ( а.с.24).

29 жовтня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 в кредит готівкові кошти в розмірі 1 835 $ доларів та 968 євро, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів ( а.с.22).

ОСОБА_2 зобов`язання за вищенаведеними договорами позики не виконала, борг не повернула.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року (справа № 760/8114/18) задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за вказаними вище договорами позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 867 488 грн. 74 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8 674 грн. 89 коп. та 352 грн. 40 коп.

Постановою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зазначене вище заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року скасоване і ухвалено нове судове рішення відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 03.05.2016, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року заборгованість за договорами позики в сумі 753 216 грн.05 коп.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним вище рішенням апеляційної інстанції у справі № 760/8114/18 встановлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником - ОСОБА_2 умов договорів позики (боргові зобов`язання), що визначені ст.ст.1046,1047 ЦК України, а відтак у даній справі такі обставини встановленню та доказуванню не підлягають.

Судом встановлено, що позивачкою заявлені позовні вимоги з підстав, що визначені у ст.1049 ЦК України, предметом яких є вимога про стягнення відсотків за користування позикою.

Правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, провадження № 14-48цс21.

Апеляційною інстанцією при перегляді заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2018 року у справі № 760/8114/18 встановлено, що по укладеним договорам позики між сторонами, строки повернення позики сплили, а отже припинилося право нараховувати проценти за договорами, а в охоронюваних правовідносинах інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України і такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до частини 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки позивачем, обставини встановлені відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 10.11.2020 року, не спростовані, суд вважає, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, вони доказуванню не підлягають.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що вимоги позивачки про сплату відсотків заявлені після спливу строків повернення позики, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст.11, 509, 526, 527, 536, 549, 550, 599, 623, 625, 626, 629, 1046, 1048, 1049, ст.ст.10, 1213, 76-82, 141, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко