РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №667/9278/15-ц

Пров. №2/766/2395/21

21 жовтня 2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Савчук В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору.

Позов мотивовано тим, що 21 вересня 2007 року між ним та Приватбанком укладений кредитний договір № НЕСFGК00002015. Вважає, що при укладенні договору не було надано повної, об`єктивної та достовірної інформації про істотні умови кредиту, відповідач порушив ч.3 п.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів", ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 2 «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечними сертифікатами», в тому числі, щодо валютних ризиків, використання банком нечесної підприємницької діяльності, в тому числі, приховування інформації щодо сукупної кінцевої вартості кредиту, чим фактично ввів його в оману. Враховуючи дисбаланс прав та обов`язків сторін договір є незаконним та несправедливим, ставить його у тяжке і вкрай невигідне становище та суперечить вимогам законодавства.

Ухвалою судді Комсомольського районного суду м. Херсона Радченко Г.А. від 27.11.2015 р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 21.12.2015 р. цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Суворовського районного суду м. Херсона.

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Суворовського районного суду м. Херсона від 13.01.2016 р. головуючим у справі визначена суддя Ус О.В.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Херсона Ус О.В. від 15.01.2016 року позовну заяву прийнято до провадження та залишено без руху.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Херсона Ус О.В. від 08.02.2016 року призначено у цивільній справі судовий розгляд.

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Херсонського міського суду Херсонської області від 11.08.2016 р. головуючим у справі визначена суддя Спічак О.Б.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.08.2016 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2016 р., головуючим у справі визначена суддя Дорошинська В.Е.

Ухвалами судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. від:

-22.09.2016 року справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд;

-01.11.2016 року провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням судово-економічної експертизи;

-14.06.2017 року провадження у справі поновлено та призначено судовий розгляд;

-19.09.2017 року провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням судово-економічної експертизи;

-25.07.2018 року провадження у справі поновлено, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

-13.09.2018 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 26.03.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №667/9278/15-ц.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2020 р., головуючим у справі визначена суддя Ус О.В.

26.02.2019 року справа прийнята в провадження суддею Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В., призначене підготовче засідання.

20.10.2020 р. від АТ КБ "Приватбанк" надійшли письмові пояснення, відповідно до яких просять у задоволенні позову відмовити, оскільки при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. уся необхідна інформація щодо умови надання послуг кредиту із зазначенням її вартості була надана. Позивач не надав доказів введення його в оману.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.10.2020 р. закрите підготовче провадження та справа призначена до розгляду за суттю на 03.03.2021 р., яке відкладене за заявою представника позивача адвоката Берестового Є.В. на 25.05.2021 р.

25.05.2021р. від представника позивача адвоката Берестового Є.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість в іншому процесі, за відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача, розгляд справи відкладено на 23.09.2021 року.

В судовому засіданні 23.09.2021 року:

- позивач та його представник адвокат Резуненко Д.С. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві;

- представник відповідача позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмових поясненях.

В судовому засіданні оголошено перерву до 21.10.2021 року через закінчення робочого дня.

21.10.2021 року від представника позивача адвоката Берестового Є.В. та представник відповідача адвоката Логвіновської А.А. надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до пункту 3 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями статті 1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом положень частин першої, другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Судом встановлено, що 21 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та відповідачем (банком) укладено кредитний договір № HECFGR00002015.

Позивач отримав кредит від банку у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 73 950,00 доларів США на придбання житла 59 500,00 доларів США, страхові платежі 14 450,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 Договору період сплати з 21 по 28 число кожного місяця з кінцевим терміном повернення 21.2027 року.

Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 7 договору.

Погашення заборгованості погоджено в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 741,00 доларів США згідно графіку погашення кредиту (Додаток №2).

24 вересня 2007 року в забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, предметом іпотеки є жила нерухомість, майно розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

За висновками судово-економічної експертизи (Київська незалежна судово-експертна установа, судовий експерт Тарасюк С.Ю.) № 2555 від 12 липня 2018 року:

- за даними н.7.1. та 6.4. Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007 р. (том 1 арк. справи 62-63) процентна ставка за користування кредитом становить 11,04% (0,92%* 12 місяців) річних. В межах наявних матеріалів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. не визначені. В зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, необхідних для проведення розрахунків, згідно вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.), в т.ч. документальних підтверджень здійснених платежів (фактичних витрат) Позичальника, в межах наданих матеріалів не можливо в повній мірі встановити якою є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту та дослідити їх відповідність даним, наведеним в Кредитному договорі № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. на момент його укладення. В результаті проведеного дослідження в частині арифметичних розрахунків, виходячи з умов на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає: реальна процентна ставка на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007 р. - 15,37%; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2008 р. у висновку не зазначено (вказано інший № кредитного договору від іншої дати). При виконанні розрахунку в національній валюті реальна процентна ставка складає 31,26 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту 1 729 285,13 грн.;

- в зв`язку з відсутністю повного обсягу документів необхідних для проведення розрахунків в межах наданих матеріалів не можливо встановити розміри документально обґрунтованих щомісячних платежів (в тому числі за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами) на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. За результатами проведених розрахунків, враховуючи умови кредитування, викладені на момент укладення Кредитного договору №HECFGR00002015 від 21.09.2007р., при сплаті щомісячних платежів у розмірі 741,00 дол. США щомісячно, заборгованість за кредитним договором станом на травень 2027 р. буде погашена в повному обсязі. Враховуючи зазначене, при розрахунку з дотриманням умов кредитування, викладених на момент укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007 р., сума щомісячного платежу 741,00 дол. США (визначеного п.7.1. кредитного договору), арифметично не узгоджується з терміном повернення кредиту 21.09.2027р. Таким чином, розрахований та зазначений Банком у Кредитному договорі №HECFGR00002015 від 21.09.2007 р. розмір щомісячного платежу, арифметично необґрунтований та не узгоджується з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом. Згідно наявних матеріалів, під час укладення Кредитного договору № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. не встановлено виконання Банком вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.) та Закону України «Про захист прав споживачів», щодо викладення в його змісті повного обсягу інформації про кредитні умови та здійснення розрахунків, передбачених даними вимогами (докладно див. дослідну частину експертизи «Щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту»);

- в межах наданих матеріалів не встановлено обґрунтованого розміру інфляційних витрат (з описом грошових втрат і зборів, пов`язаних з установленням іпотеки) узгоджених Кредитним договором №HECFGR00002015 від 21.09.2007р. Враховуючи зазначене, згідно наявних матеріалів, не видається за можливе дослідити відповідність розміру інфляційних витрат (з описом грошових витрат і зборів, пов`язаних з установленням іпотеки), узгоджених Кредитним договором № HECFGR00002015 від 21.09.2007р.;

- в межах наданих матеріалів, факт видачі банком кредитних коштів 73950,00 дол.США, згідно з умовами п. 7.1. Договору про надання споживчого кредиту № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. в зазначеній сумі документально не підтверджується. Згідно наявних бухгалтерських документів (в т.ч. заяви на видачу готівки №1 від 24.09.2007р. та виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 21.09.2007р. по 23.02.2018р.), відображено операцію надання грошових коштів у сумі 59500,00 дол. США за Кредитним договором № HECFGR00002015 від 21.09.2007р.

- згідно п.1.8 розд. І Постанови Правління ПБУ №492 від 12.11.2003р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» наведено визначення поточного рахунку. Відповідно «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженої Постановою Правління НБУ №280 від 17.06.2004р., рахунок № НОМЕР_2 за своєю суттю та призначенням не є поточним рахунком фізичної особи. В межах наданих матеріалів наявна Виписка по рахунку № НОМЕР_3 за період з 21.09.2007р. по 23.02.2018р., в якій наведено операції з погашення заборгованості за Кредитним договором № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. Враховуючи зазначене, в межах наданих матеріалів встановлено відкриття Банком рахунку № НОМЕР_3 ;

- в межах наданих матеріалів не встановлено документальних підтверджень здійснення відрахувань до страхового резерву в НБУ за Кредитним договором №НЕСЕОК0000201 5 від 21.09.2007р. (Т.1 а.с.62-63). Враховуючи зазначене, в межах наявних матеріалів не видається за можливе дослідити (підтвердити або спростувати) здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» відрахувань до страхового резерву в ІІБУ за Кредитним договором № HECFGR00002015 від 21.09.2007р.;

- Постанова Правління НБУ №4 68 від 10.05.2007р. «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачають визначення методів нарахування процентів. Крім того, в межах наявних документів відсутній графік погашення заборгованості до Кредитного договору №HECFGR00002015 від 21.09.2007р. з відображенням розмірів нарахованих процентів. Враховуючи вищенаведене, не видається за можливе встановити відповідність методу нарахування банком процентів за користування кредитом за Кредитним договором № HECFGR00002015 від 21.09.2007р. вимогам Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р. та Закону України «Про захист прав споживачів».

Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент підписання кредитного договору діяла в іншій редакції, порівняно з редакцією на момент звернення ОСОБА_3 до суду.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом положень статей 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним.

Отже, посилання позивача на неповне надання зазначеної вище інформації по кредиту, як підставу для визнання кредитного договору недійсним, позбавлені правового обґрунтування.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (пункти 3, 4 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з частинами першою, другою, четвертою-шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочинів) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Підписавши кредитний договір, позивач погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання йому іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Умовами кредитного договору визначено його істотні умови: сума кредиту, відсоткова ставка, строк та порядок його погашення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що банк при укладенні кредитного договору здійснював нечесну підприємницьку практику та, використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг, ввів його в оману щодо істотних умов кредитування.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ним.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Висновок проведеної судово-економічної експертизи, як підстава визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованим, оскільки вказаний висновок експертизи свідчить лише про можливість зменшення розміру кредитної заборгованості позичальника, і не може бути в силу вимог закону правовою підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Сторона позивача не довела порушення банком вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання в письмовому вигляді інформації про умови кредитування та положень статті 19 указаного закону.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено, що перед укладенням оспорюваного договору позичальник був ознайомлений у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи позичальника, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з мотивів, якими обґрунтовує позов позичальник ОСОБА_4 .

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Осорюваний кредитний договір містить положення, яким, окрім іншого, передбачено сплату ОСОБА_5 (пункт 7.1) винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц (провадження № 61-16112св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18), від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц (провадження № 61-38251св18).

Таким чином, суд робить висновок про те, що послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

У спірному кредитному договорі від 21 вересня 2007 року, що є предметом розгляду цієї справи, пунктом 7.1 передбачено сплату ОСОБА_5 винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Разом із тим, пунктом 6.2 договору кредиту передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому, позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати.

Зазначені винагороди є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають їх сплату, є нікчемними.

Суд зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами ОСОБА_2 до суду не звертався, а тому у задоволенні позову у вищевказаній частинні слід відмовити з вказаних мотивів.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відхиляючи доводи позивача, що умови кредитного договору є несправедливими через підвищення курсу долара США, суд керується тим, що кредитний договір укладено в іноземній валюті за безпосередньою згодою позичальника, а зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання кредиту недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США.

Так, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, у кредитному договорі позивачем погоджено істотні умови щодо розміру кредиту, строку кредитування, його умов, процентної ставки, суд застосовуючи положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 21 вересня 2007 року, укладеного між банком та позивачем, недійсним.

Про наявність судових витрат у відповідача у встановленому законом порядку не заявлено, підстави для відшкодування судових витрат позивача відсутні.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Рішення в повному обсязі складене 29 жовтня 2021 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2-13, 76-81, 141, 223, 258, 264-265, 353-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , проживає: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (код юридичної особи 14360570, місцезнаходження: м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) про визнання недійсним кредитного договору відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус