Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 127/5022/17

провадження № 61-13268 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Осіяна О. М. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О.В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради;

треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Ганна Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року у складі судді Федчишена С. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В., Берегового О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна, скасування запису та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що він відповідно до рішення постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Капітал» від 03 квітня 2007 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (рішенням Вінницької міської ради № 71 від 21 грудня 2015 року вул. Першотравнева перейменована у вул. Магістратську).

24 липня 2008 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») для забезпечення виконання кредитних договорів № 0 та № 0 боржника ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку вищевказану квартиру.

У 2016 році до належної йому квартири зайшли невідомі особи, які представились співробітниками ТОВ «Кей-Колект» і повідомили, що право власності на квартиру переоформлене на ТОВ «Кей-Колект» відповідно до умов договору іпотеки та укладеного договору факторингу з ПАТ «УкрСиббанк».

Зазначав, що 28 серпня 2015 року право власності на вказану квартиру перереєстровано рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. та внесено запис про право власності № 10968192 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою виникнення права власності на вказану квартиру в реєстрі зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24004284 від 28 серпня 2015 року.

12 лютого 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Перехід права власності відбувся за рішенням приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В., якою внесено запис про право власності № 13289372. Підставою внесення запису вказано договір купівлі-продажу № 278 від 12 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В. Жодних повідомлень від ПАТ «УкрСиббанк» та від ТОВ «Кей-Колект» про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 24 липня 2008 року він не отримував, як і не отримував повідомлень про намір звернути стягнення на заставлене майно. Приватний нотаріус Суперфін Б. В. також не повідомляв його про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку досудового врегулювання. Пунктом 5.2. договору іпотеки від 24 липня 2008 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк», передбачено, що право на продаж заставленого майна виникає виключно на підставі окремого договору. Такий договір між ТОВ «Кей-Колект» та ним не укладався. Крім того, він не має іншого житла, був зареєстрований та постійно проживав у квартирі, яка передана в іпотеку та виступала як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, загальна площа квартири - 46,9 кв. м.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 28 серпня 2015 року № 24004284 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис від 28 серпня 2015 року № 10968192 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»; скасувати запис від 12 лютого 2016 року № 13289872 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м; зобов`язати реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року до участі у справі третіми особами залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року замінено неналежного відповідача - реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції на належного - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 28 серпня 2015 року № 24004284 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис від 28 серпня 2015 року № 10968192 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»); скасовано запис від 12 лютого 2016 року № 13289872 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребувано від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди про те, що право на продаж заставленого майна виникає виключно на підставі окремого договору. Окремий договір про передачу права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 не укладався. В зв`язку з цим ТОВ «Кей-Колект» порушено вимоги договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. За таких обставин, при відсутності окремого договору у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для звернення до нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», а у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. були відсутні правові підстави для прийняття рішення від 28 серпня 2015 року № 24004284 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект». Також суд погодився із доводами позивача про те, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б. М. нотаріальних дій щодо квартири АДРЕСА_1 не проводив, отже, не мав права приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 серпня 2015 року, індексний номер 24004284, про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект». Іншого житла у власності позивача не має, він постійно проживав у вказаній квартирі. Крім того, відсутні докази того, що ТОВ «Кей-Колект» відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» надсилало позивачу письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу № 278 від 12 лютого 2016 року, укладеним з ТОВ «Кей-Колект», право власності на яке перереєстровано з порушенням умов договору іпотеки, тобто квартира вибула із власності позивача поза його волею, а, отже, ТОВ «Кей-Колект» не мало право її відчужувати. Тому є обґрунтованими вимоги позивача про витребування спірної квартири у добросовісного набувача - ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 28 серпня 2015 року №24004284 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис від 28 серпня 2015 року № 10968192 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито; в частині скасування запису від 12 лютого 2016 року № 13289872 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 лютого 2016 року, індексний номер: 28281317, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м, скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування запису від 12 лютого 2016 року № 13289872 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 лютого 2016 року, індексний номер: 28281317, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що у порушення підпункту 5.2.1. пункту 5.2. договору іпотеки від 24 липня 2008 року окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 не укладався, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених іпотечним договором та частиною 37 Закону України «Про іпотеку» підстав для звернення на спірну квартиру шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на це нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. За вказаних обставин у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для звернення до нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», а у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., в свою чергу, були відсутні правові підстави для прийняття рішення від 28 серпня 2015 року № 24004284 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект».Крім того, частиною дев`ятою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), абзацом 7 пункті 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Разом з тим, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б. М. нотаріальних дій щодо спірної квартири не проводив, а отже, не мав права приймати рішення від 28 серпня 2015 року № 24004284 про реєстрацію права власності на цю квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Встановивши, що площа квартири АДРЕСА_1 становить 46,9 кв. м, вказана нерухомість є єдиним житлом ОСОБА_1 і використовується ним як місце постійного проживання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання позичальником умов споживчого кредитного договору від 24 липня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Також є правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_2 , оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею і ТОВ «Кей-Колект» не мало право його відчужувати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначала неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та постанові Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 645/4220/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказувала на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу 127/5022/17 із Вінницького міського суду Вінницької області.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині витребування у неї спірної квартири та скасування запису про державну реєстрацію її права власності на це майно ґрунтуються на неповно з`ясованих та недоведених обставинах, що мають значення для справи. Зокрема, апеляційним судом не враховано, що на час прийняття оскаржуваної постанови від 05 серпня 2020 року власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 1205 від 12 червня 2018 року. На підтвердження вказаних обставин до касаційної скарги заявник долучила інформаційну довідку від 20 жовтня 2020 року.

Також вказувала, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за позовом про витребування спірної квартири в особи, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому у задоволенні позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна судам попередніх інстанцій належало відмовити.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 (майновим поручителем) та було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 в якості забезпечення зобов`язань за кредитними договорами від 24 липня 2008 року № 0 і № 0, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (а. с. 12, т.1).

Вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Капітал» від 03 квітня 2007 року, зареєстрованого комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 03 квітня 2007 року за реєстровим номером 913 в книзі № 37 (а. с. 24, 25, т.1).

На підставі договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитному та іпотечному договорам (а. с. 134-155, т. 1).

З матеріалів реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , витребуваної судом першої інстанції із Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, убачається, що 28 серпня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки та виключення іпотеки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладену відповідно до іпотечного договору, надавши при цьому договір іпотеки від 24 липня 2008 року, договір факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, договір відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Кей-Колект», статут ТОВ «Кей-Колект».

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 28 серпня 2015 року, індексний номер 24004284, право власності квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на ТОВ «Кей-Колект» та внесено запис про право власності № 10968192 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судами встановлено, що розділ 5 договору іпотеки від 24 липня 2008 року містить застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки у позасудовому порядку.

Так, у пункті 5.1. договору вказано, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Підпунктами 5.2.1., 5.2.2. пункту 5.2. договору визначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Встановлено, що окремий договір про передачу права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 не укладався.

12 лютого 2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору купівлі-продажу № 278, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В., відчужило квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а. с. 5, т. 2).

На підставі договору купівлі-продажу № 278 від 12 лютого 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено запис про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру за № 13289372. (а. с. 70, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Підставами позову в позовній заяві зазначено, зокрема, те, що приватний нотаріус не мав права проводити державну реєстрацію за іншою особою, оскільки для задоволення вимог кредитора в позасудовому порядку необхідно було укласти окремий договір.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у пункті 5.1., підпункті 5.2.1. пункту 5.2. договору іпотеки від 24 липня 2008 року сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/6979/16-ц (провадження № 14-523цс18) вказано, що «згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Сторони договору іпотеки досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 5.2.1. договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до підпункту 5.2.1. пункту 5.2. договору іпотеки від 24 липня 2008 року не укладено окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених іпотечним договором та частиною 37 Закону України «Про іпотеку» підстав для звернення стягнення на спірну квартиру шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Отже, встановивши порушення умов іпотечного договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, суди правильно захистили порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 28 серпня 2015 року № 24004284 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису від 28 серпня 2015 року № 10968192 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».

Крім того, підпунктом 1 пункту 1 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває

в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує

140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Законом України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на реалізацію права іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що площа квартири АДРЕСА_1 становить 46,9 кв. м, вказана нерухомість є єдиним житлом ОСОБА_1 і використовується ним як місце постійного проживання, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку, що на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання позичальником умов споживчого кредитного договору від 24 липня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 після незаконного набуття на неї права власності ТОВ «Кей-Колект» була відчужена на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року, суди дійшли вірного висновку, що остання набула спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, поза волею його власника ОСОБА_1 і витребували його з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що на час прийняття оскаржуваної постанови від 05 серпня 2020 року власником спірної квартири була інша особа, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки матеріали справи не свідчать про подання ОСОБА_6 відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного майна, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_1 , який позбувся володіння нерухомим майном за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Отже, за обставин цієї справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.

Свої права ОСОБА_2 як добросовісний набувач може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеному статтею 390 ЦК України.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлено відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які застосовано судами правильно; судом апеляційної інстанції враховано положення частини п`ятої статті 411 ЦПК України про те, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, та виконано вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 березня 2020 року.

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та постанові Верховного Суду від 13 листопада 2020 року, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. М. Осіян

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович