ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/566/19
провадження № 2/753/2140/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як законного представника малолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником вказаної квартири. З 26.10.2013 року по 02.08.2017 року позивач та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , місце проживання якого 16.09.2014 року було зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 , де зареєстрований і сам позивач. Однак, фактично сторони разом із сином постійно проживали в квартирі АДРЕСА_2 . 15.12.2016 року відповідач ОСОБА_5 , забравши сина ОСОБА_6 , почала проживати окремо з а адресою АДРЕСА_3 , таким чином позивач вважає, що місце проживання ОСОБА_4 повинно бути зареєстровано за місцем його постійного проживання, що є також необхідним для отримання дитиною медичних та освітніх послуг за місцем його проживання.

В судове засідання представник позивача не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, в якій вказала, що вимоги позову підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, надала суду відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування серії ВСР №672160 від 14.04.2006 року.

Згідно довідки ЖБК «Будівельник - 13», у двокімнатній квартирі, житловою площею 28,85 кв.м, АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 , 1984 року народження, який є власником квартири, та ОСОБА_4 , 2014 року народження, який є сином власника.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

За положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 Цивільного кодексу України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

За приписами ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що дитина за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції).

З урахуванням наведеного, факт не проживання ОСОБА_4 у

спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки дитина в силу свого віку та

обставин, які склалися у родині, не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні

передбачені ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу передумови для позбавлення її права на житло

шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона

зареєстрована. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 27.1 1.2019 p. v справі № 368/750/16.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 223, 244, 245, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 29, 317, 319, 405 ЦК України, ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. 163 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як законного представника малолітнього ОСОБА_3 про визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :