Справа № 134/1094/21
Провадження № 22-ц/801/2148/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лабай О. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 рокуСправа № 134/1094/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства комерційного бан-ку «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року, ухвалене у приміщенні суду в смт Кри-жопіль Вінницької області за головування судді Лабая О. В., повний текст складення якого не зазначений,

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» ) звернулося у Крижопільський районний суд Вінницької області з позо-вом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 14488,28 гривень, посилаючись на наступні обставини. 08 жовтня 2018 року відповідач, звернувшись до пози-вача з метою отримання банківських послуг, підписав заяву № б/н, підтвердивши свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифа-ми», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком дого-вір про надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якою укладений правочин є договором приєднання. Як наслідок, відповідачу згідно виявленого бажання був відкритий кредитний рахунок, що підтверджується Випискою по рахунку, доданою до позову, встановлений початковий кре-дитний ліміт у сумі 2500,00 гривень, який надалі відповідно до умов кредитування та обслу-говування картрахунку неодноразово збільшувався, востаннє у вересні 2020 року був збіль-шений до 11587,95 гривень. Для користування кредитним картковим рахунком ОСОБА_1 отримав кредитну картку, номер та строк дії якої зазначений у доданій до позовної заяви довідці. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується підпунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

У випадку зміни тарифів, інших невід`ємних частин договору банк зобов`язаний інфор-мувати позичальника щодо внесених таких змін шляхом надання виписки по картковому ра-хунку на умовах, зазначених у підпункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських по-слуг, а позичальник згідно підпункту 1.1.2.1.5 зобов`язаний отримати виписку про стан та здійснені операції по карткових рахунках. Неотримання або несвоєчасне отримання пози-чальником виписок про стан рахунків не звільняє його від виконання зобов`язань за укладе-ним договором. У разі незгоди із змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тари-фів банку позичальник має право надати банку письмову заяву про розірвання договору, по-гасивши при цьому виниклу перед банком заборгованість.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався повернути банку витрачену частину кредитного ліміту, а саме згідно пункту 2.1.1.12.3 - шляхом внесення коштів у визна-чений спосіб. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, що передбачено підпунктом 2.1.1.5.7 договору, а також на підставі підпункту 2.1.1.5.5 погашати заборгованість за креди-том, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачу-вати комісії на визначених договором умовах.

У редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно підпункту 2.1.1.2.12 договору його сторони дійшли згоди, що у разі, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, відповідач зобов`язується сплатити банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0 % - для картки «Універсальна голд».

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, на-дало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених дого-вором умовах у межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач ОСОБА_1 своєчасно не надавав позивачеві кошти для погашення заборгованості за кредитом, порушу-ючи свої передбачені умовами договору боргові зобов`язання, що відображено у розрахунку заборгованості за дійсним правочином.

Станом на 13 червня 2021 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яку пози-вач просить стягнути на свою користь, у розмірі 14488,28 гривень, з яких: 11439,87 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3048,41 гривень - заборгованість за простро-ченими відсотками.

ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, заборгованість перед бан-ком у повному обсязі не погашає, що спонукало банк звернутися в суд з даним позовом. По-зивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним дого-вором від 08 жовтня 2018 року № б/н у розмірі 14488,28 гривень та судові витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в сумі 11439,87 гривень, а також 1793,30 грив-ні судового збору. У задоволенні стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3048,41 гривень - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим 04 серпня 2021 року заочним рішенням суду першої інс-танції, представник банку Крилова О. Л. оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати це рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за ко-ристування кредитними коштами, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення по-зову. В іншій частині рішення суду скаржниця просить залишити без змін та зазначає, що не згідна з оскаржуваним рішенням суду в частині незадоволених вимог по стягненню забо-ргованості з відсотків, вважає, що в цій частині рішення ухвалене без повного, всебічного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, з по-рушенням норм процесуального і матеріального права, за невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи. В іншій частині заочне рішення не оскаржується.

Наданим законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 10 вересня 2021 року правом подання відзиву на апеляційну скаргу банку ОСОБА_1 не скористався.

Колегія суддів апеляційного суду, переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скар-га підлягає безумовному задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрун-тованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає цим вимогам. У частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не перевіряється.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чи-ном відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною першою статті 599 цьо-го Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями статей 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( не-належне виконання ). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укла-денні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінан-сова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальни-кові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що 08 жовтня 2018 року відповідачем підписана анкета-заява № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою ОСОБА_1 виявив бажання отримувати банківські послуги ( банківське обслуговування ), погодився згідно статті 634 ЦК України у повному обсязі приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою www.privatbank.ua, які разом з пам`яткою клієнта і Тарифами банку складають договір бан-ківського обслуговування. Відповідачу був відкритий кредитний картковий рахунок, вста-новлений кредитний ліміт, який змінювався. Згідно розрахунку банку заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором через невиконання ним узятих на себе зобов'-язань станом на13 червня 2021 року становить 14488,28 гривень, з яких: 11439,87 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3048,41 гривень - заборгованість за простро-ченими відсотками.

Частково задовольняючи позов, стягуючи на користь банку з відповідача заборгова-ність за кредитом у сумі 11439,87 гривень, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 207, 526, 530, 610, 628, 629, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, Закону Укра-їни «Про захист прав споживачів», підкреслив, що у підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві від 08 жовтня 2018 року відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, погоджену про-центну ставку та порядок її нарахування, підтвердження отримання кредитної картки. Крім того, анкета-заява не містить умови про те, що Паспорт споживчого кредиту є складовою частиною договору, а інформація про наявні умови кредитування містить зазначення, що та-ка є актуальною лише в період до 23 жовтня 2018 року та взагалі така інформація є орієн-товною. Суд зазначив, що у справі відсутні докази того, що вказані документи, як складові договірних стосунків між сторонами у справі, на момент отримання відповідачем кредитних коштів узагалі містили окремі умови, які мають значення для вирішення цього позову, зокре-ма, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначених банком роз-мірах і порядку нарахування.

Суд, пославшись на висновок Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( про-вадження № 6-16цс15 ), критично оцінив додану позивачем до матеріалів справи в якості доказу роздруківку з банківського сайту, вказавши, що цей доказ повністю залежить від во-левиявлення і дій банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

До правовідносин, що виникли та мають місце між сторонами цього цивільного спору, суд не застосував правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки за наданими позивачем доказами у їх сукупності з огляду на відсутність на них підпису ОСОБА_1 визнав неможливим розцінити їх як стандартну ( типову ) форму кредитного договору приєднання.

На виконання вимог частини другої статті 530 ЦК України, зважаючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти добровільно банку не повернуті, суд задо-вольнив позов в частині стягнення з боржника на користь кредитодавця заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 11439,87 гривень. У задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3048,41 гривень суд відмовив.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з обґрунтуванням суду першої інс-танції, викладеним в оскаржуваному заочному рішенні, оскільки воно є помилковим, необ'-єктивним, таким, що суперечить фактичним обставинам справи, які реально мають місце, є очевидними, вказують на невиконання ОСОБА_1 узятих на себе зобов`язань за ко-ристування чужими кредитними коштами.

Оскаржуючи заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсот-ками у сумі 3048,41 гривень за користування кредитними коштами, представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О. Л., пославшись на правовий висновок Верховного Суду, викладе-ний у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, наголошує, що відповіда-чем укладений договір приєднання, який ним підписаний у вигляді заяви-анкети, а обов'-язкове підписання усіх складових документів, які складають один договір, законом не вима-гається. Натомість відповідачем підписаний паспорт споживчого кредиту, яким він був пові-домлений про основні умови кредитування, зокрема, про відсоткову ставку в межах та поза межами пільгового періоду. Посилаючись на положення статті 1048 ЦК України, статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою забороняється надання безпро-центних кредитів, за винятком передбачених законом випадків, скаржниця вказує про безпід-ставність відмови судом першої інстанції у стягненні з ОСОБА_1 відсотків за користу-вання кредитними коштами, порушення судом таким чином норм матеріального права, ухва-лення рішення в оскаржуваній частині, що суперечить нормам цивільного права України, європейським правовим нормам, які регулюють функціонування кредитних правовідносин та банківського сектору економіки.

З доводами апеляційної скарги належить погодитися. Обґрунтування апеляційної скар-ги побудоване з урахуванням змісту оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції у частині відмовлених позовних вимог, у ній викладені мотиви, які заслуговують на увагу, наслідком чого є необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, розподілу судових вит-рат та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позову, стягнення з ОСОБА_1 понесених позивачем судових витрат у справі. Апеляційний суд визнає необхідним від-ступити у цій справі у вирішуваній частині від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц ( провадження № 14-131цс19 ), на яку послався суд першої інстанції, оскільки він був зроблений у справі з ін-шими обставинами, у якій відповідачем заперечувався факт погодження умов кредитування належним чином, а в підписаних відповідачем документах такі умови не містилися.

Суд першої інстанції піддав незаслуженій критиці підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, яким його повідомлено про основні умови кредитування з викорис-танням кредитної картки, а саме: тип кредиту; суму ліміту; строк договору та строк кредиту-вання; спосіб та строк надання кредиту; процентну ставку в межах та поза межами пільго-вого періоду; тип процентної ставки; платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця; орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача; реальну річну процентну ставку; поря-док повернення кредиту; наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором, у тому числі: розмір штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів за платежами за карткою; підвищену процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту та інше. Отже, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі та, зокрема, щодо сплати процентів у разі невиконання ним зобов`язань з повернення кредиту.

У подальшому, як убачається з наданої банком до позовної заяви виписки про рух кош-тів за договором № б/н, відповідач активно користувався кредитними коштами, знімав готів-ку в банкоматах, розраховувався в торгівельній мережі, здійснював чисельні перекази з влас-ної картки та на картку, частково сплачуючи заборгованість, поповнював мобільний зв`язок, що було б неможливо здійснювати без наявної і використовуваної кредитної картки. Зазна-чене підтверджується сукупністю матеріалів справи.

Крім того, на суд покладений обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сто-рін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова нор-ма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фі-зичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних спра-вах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не ви-значають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, сво-боди чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів Укра-їни, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості зако-нодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого ( території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду ) знаходиться місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та ( або ) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інс-танції повністю або частково.

За приписами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апе-ляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази немож-ливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'-язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріаль-ного права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Частинами першою та третьою статті 369 ЦПК України регламентовано, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників спра-ви.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох доку-ментах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сто-рін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транс-портом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслугову-вання тощо ). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого вста-новлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укла-дений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Дру-га сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець ( у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк» ). Оскільки умови договорів приєднання розробляються бан-ком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контра-гент ( споживач послуг банку ) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами дог-овору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхід-ними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій са-мій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту пе-редання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки ( фіксована або змінювана ) та порядок їх сплати за кредитним договором визнача-ються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропози-цій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, у разі укладення кре-дитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законо-давства) та договірні ( розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі ).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за простроченим кредитом, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту ( сума, яку фактично отримав у борг позичальник ), стягнути складові його вартості в частині заборгованості за простроченими процентами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Приват-Банку, які розміщені на сайті www. privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта ( позичальника ) і банку, відповідальність сторін і т.ін. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15 ) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Цей висновок суду першої інстанції є правильним.

Разом з тим суд першої інстанції не прийняв за належний, допустимий, достовірний доказ наявний у матеріалах справи та власноручно підписаний відповідачем паспорт спожив-чого кредиту, у якому визначені, зокрема, процентні ставки за користування кредитними коштами, умови їх нарахування та застосування. Вказуючи, що інформація паспорту спо-живчого кредиту була актуальною до 23 жовтня 2018 року, суд не взяв до уваги, що цей термін не означає припинення значення інформації після вказаної дати, адже значимість її на вказаний термін позначає властивість цієї інформації втрачатися з часом через появу сві-жішої, сучаснішої інформації, з якою відповідач згідно умов анкети-заяви зобов`язався само-стійно знайомитися на сайті банку, вказавши, що така його згода є безстроковою.

Зовсім безпідставним і надуманим є висновок суду першої інстанції стосовно того, що інформація про умови кредитування, викладена у паспорті споживчого кредиту, є орієнтов-ною. У паспорті чітко вказано, що орієнтовною є загальна вартість кредиту для споживача і це зрозуміло з огляду на змінні характеристики формування цієї загальної вартості. Але у паспорті немає умови про орієнтовність самої інформації, що свідчить про перекручення судом фактичних обставин справи.

Ураховуючи викладене, слід дійти висновку, що суд першої інстанції у порушення ви-мог статті 81 ЦПК України, з огляду на повноваження суду не врахував те, що оскільки сто-ронами у справі було погоджено, зокрема, процентну ставку, її розміри і порядок нарахуван-ня, то суду належало стягнути таку заборгованість відповідно до положень закону та підпи-саних відповідачем анкети-заяви і паспорту споживчого кредиту. Підписавши 08 жовтня 2018 року вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання та пови-нен їх виконувати. Крім того, як уже зазначалося, з довідки, доданої банком до позовної зая-ви, виписки руху коштів за рахунком убачається, що ОСОБА_1 08 жовтня 2018 рокуотримав передану йому у користування кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , 07 травня 2019 року отримав видану у користування кредитну картку «Універсальна голд» № НОМЕР_2 та використовував кредитні кошти, далі неодно-разово порушуючи умови договору, бо у встановлені строки не сплачував кошти на пога-шення заборгованості, що і стало підставою для звернення банку в суд з даними позовними вимогами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передба-чено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є право-відношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сто-рони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросо-вісності, розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином не дослідив надані банком докази видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовані, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком, при тому, що відповідач до суду не з`явився, хоча судом викликався, і свої доводи не зазначив.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріа-льного права, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи стосовно заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної пра-вової оцінки наданим позивачем доводам і доказам, зокрема, анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та паспорту споживчого кре-диту, які підписані особисто ОСОБА_1 , що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній банком частині.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та за-стосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ко-жен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висуну-того проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 свого рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти Украї-ни» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) зазначено, що суд при оцінці доказів керу-ється критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення спра-ви. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх пред-ставників, письмових та речових доказів, висновків експертів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про за-хист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рі-шень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необ-хідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Кон-венції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи ( Проніна проти України, № 63566/00 параграф 23, Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року ).

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апеляційної скарги представника банку такими, що є обгрунтованими, достатніми, суттєвими для задово-лення скарги та скасування судового рішення в оскаржуваній частині, яке не відповідає ви-могам матеріального і процесуального права. Доводи скарги об`єктивно є такими, що відпо-відають фактичним обставинам справи, свідчать про об`єктивну незгоду з помилковим вис-новком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні щодо відмови у позові про стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за резуль-татами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у від-повідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що ма-ють значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні су-ду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або непра-вильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матері-ального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сто-рони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни задовольнити.

Заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «При-ватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості ска-сувати в частині часткового задоволення позову, відмови у стягненні заборгованості за про-строченими відсотками та розподілу судових витрат у справі.

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іден-тифікаційний номер НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «При-ватБанк», р/р № НОМЕР_4 ( для погашення заборгованості та судо-вих витрат ), , МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, заборгованість за простроченими відсотками в сумі 3048,41 гривень (три тисячі сорок вісім гривень 41 коп.), 2270,00 гривень ( дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп. ) у відшкодування сплаченого у дохід держави судового збору при поданні в суд позовної заяви, 3405,00 гривень ( три тисячі чотириста п`ять гривень 00 коп. ) судового збору, сплаченого у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський