ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/82/21 Справа № 185/7023/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 24 травня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику 30 250,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом у розмірі 12% річних на строк до 24 травня 2020 року.

Для забезпечення виконання вказаного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_2 .

Позичальник останній раз сплатив черговий платіж 23 січня 2015 року, тому банк був зобов`язаний звернутись з позовом до поручителя протягом шести місяців починаючи з 24 лютого 2015 року. Тому виходячи із положень ч.4 ст.559 ЦК України, порука припинилася.

Крім того, банком в односторонньому порядку без повідомлення поручителя була збільшено процентна ставка, що також є підставою для припинення поруки відповідно ч.1 ст.559 ЦК України.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати припиненою поруку за договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» від 24 травня 2005 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 як поручителя ОСОБА_2 по кредитному договору, укладеному між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» від 24 травня 2005 року.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що правовідносини поруки не можна вважати припиненими в частині інших платежів до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги відповідної частини зобов`язань, враховуючи, що кінцевий строк повернення кредиту, визначений 24 травня 2020 року. Відповідач вважає, що позов пред`явлено передчасно, банк права позивача не порушував.

Представником позивача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Крім того, представник позивача ОСОБА_3 ставив питання про закриття апеляційного провадження, посилаючись на те, що у адвоката Бондаренко В.О. відсутні повноваження на подання апеляційної скарги, оскільки матеріали справи не містять Договору про надання правової допомоги, укладеного між ПАТ КБ Приватбанк та адвокатом Бондаренком В.О., а копія довіреності не є належним підтвердженням повноважень адвоката.

Колегія суддів відхиляє такі заперечення з огляду на наступне.

До апеляційної скарги додано нотаріально засвідчену довіреність №5078-К-О від 20 листопада 2018 року, видану АТ КБ Приватбанк, яка уповноважує Бондаренка В.О. представляти інтереси банку в судах всіх інстанції, в тому числі подавати та підписувати скарги. (том 1 а.с.234)

Згідно ч.4 ст.62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Закон України Про адвокатуру не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії.

Довіреність, яку видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 361/8400/18-ц.

Таким чином, з огляду на те, що адвокат Бондаренко В.О. представляє інтереси банку, він як адвокат має право посвідчувати копії документів у справах, зокрема і копію довіреності, яка є належним документом, що підтверджує повноваження на представництво особи, зокрема, на вчинення такої процесуальної дії, як подання та підписання апеляційної скарги від імені ПАТ КБ Приватбанк.

Висновків щодо відсутності обов`язковості надання для підтвердження повноважень адвоката як представника одночасно з довіреністю договору про надання правової допомоги також дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18.

З огляду на зазначене, підстави для закриття апеляційного провадження у справі відсутні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки боржник в останнє здійснив погашення чергового платежу 15 лютого 2015 року, а кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя, порука ОСОБА_1 за договором від 24 травня 2005 року, припинилася.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 24 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № DOK0GF40000338 за умовами якого позичальником отримано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 30 250,00 доларів США на строк до 24 травня 2020 року.

За умовами п.1.1 Договору, погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами в сумі 337,73 доларів США, яка складається з суми заборгованості за кредитом, процентами, комісії та інших витрат банку, в період з 15 по 20 число кожного місяця.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки, згідно положень якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань боржника за договором № DOK0GF40000338 від 24 травня 2005 року в повному обсязі.

Згідно п.6 Договору поруки, договір припиняється з виконанням зобов`язань в повному обсязі.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник (а відтак і поручитель) узяли на себе зобов`язання щомісяця сплачувати обумовлені чергові платежі за кредитним договором.

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини 4 статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Звертаючись у вересні 2017 року із позовом про припинення поруки, ОСОБА_1 залишив поза увагою зобов`язання зі сплати чергових платежів, строк яких не настав.

Враховуючи, що сплата періодичних платежів передбачена на строк дії договору до 24 травня 2020 року, а доказів про те, що банк звертався до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове повернення кредиту, матеріали справи не містять, суд першої інстанції помилково припинив поруку ОСОБА_1 щодо забезпечення зобов`язань за кредитним договором № DOK0GF40000338.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №523/3082/14-ц.

Що стосується посилань позивача на збільшення банком без згоди поручителя процентної ставки за користування кредитом з 12% до 28,2 %, як на підставу для припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною 1 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту вказаних норм, внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена.

Згідно п.1.1 Кредитного договору передбачена оплата за користування кредитом відсотків в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

При цьому в п.1.5 Кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,35% в місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості по кредиту.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що зміна процентної ставки з 12% річних до 28,2 % річних відбувалася, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання в порядку передбаченому Кредитним договором. Тому підстави для застосування положень ч.1 ст.559 ЦК України - відсутні.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання припиненою поруку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида