Справа № 234/2624/21
Провадження № 2/234/2194/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Фоміної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Букрєєвої К.Е.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 234/2624/21 за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та моральної шкоди, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.02.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та моральної шкоди, який мотивувала тим, що в період з 20.09.2010 року по 16.12.2019 року вона працювала у ПрАТ «СКМЗ», зокрема з 01.12.2019 року на посаді інженера-конструктора 2 категорії відділу головного конструктора. Наказом № 102 від 16.12.2019 року вона була звільнена за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. відповідно до приписів ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, ПрАТ «СКМЗ» повинно було виплатити всі належні їй від даного підприємства кошти саме в день її звільнення 16.12.2019 року. Проте відповідач не виплатив їй належні від даного підприємства за трудовим договором кошти, а саме заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку у загальному розмірі 9586,94 грн. Вже після її звільнення з даного підприємства, відповідач виплатив вказану заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку шляхом перерахування наступних платежів на її картки АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Альфа-Банк»: 03.02.2020 року на суму 800,00 грн.; 07.02.2020 року на суму 637,24 грн.; 10.02.2020 року на суму 2548,95 грн.; 18.02.2020 року на суму 100,00 грн.; 24.12.2020 року на суму 5500,75 грн., а всього на загальну суму 9586,94 грн. Отже, ПрАТ «СКМЗ» у повному обсязі розрахувалось з належних їй від даного підприємства сум при звільненні лише 24.12.2020 року. Таким чином, відповідно до норм ч.1 ст.117 КЗпП України, ПрАТ «СКМЗ» має сплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 17.12.2019 року (наступний день після її звільнення 16.12.2019 року) по день фактичного розрахунку 24.12.2020 року включно. Згідно довідки ПрАТ «СКМЗ» за № 1 від 20.01.2021 року, розмір її середньоденної заробітної плати становить: до утримання податків і зборів 215,84 грн.; після утримання податків і зборів 173,75 грн. Відтак розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 57845,12 грн. = 215,84 грн. х 268 днів, де 215,84 грн. розмір середнього заробітку; 268 кількість робочих днів за весь період прострочення з 17.12.2019 року по 24.12.2020 року виходячи із її графіку роботи п`ять робочих днів, два вихідних.

Крім того, оскільки відповідач був повинен сплати позивачці належні їй від даного підприємства кошти, а саме заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, тобто винагороду за трудовим договором за виконану нею роботу, у загальному розмірі 9586,94 грн., які були сплачені їй у повному обсязі лише 24.12.2020 року, тобто через рік після її звільнення, їй була завдана моральна шкода. Так, даний розмір заборгованості для позивачки є суттєвим. В результаті протиправних дій ПрАТ «СКМЗ» щодо тривалої невиплати належних їй від даного підприємства коштів, позивачка зазнала значних душевних страждань, тому як не виплата їй вказаних коштів суттєвим чином вплинула на ритм її життя, вона була позбавлена засобів до існування, що призвело до стресу та вимушує її здійснювати додаткові зусилля для організації свого життя. Внаслідок протиправних дій ПрАТ «СКМЗ» щодо тривалої невиплати належних їй від даного підприємства коштів та внаслідок введення на усій території України карантину через спалах у світі та пандемії коронавірусу, позивачка була позбавлена можливості забезпечити себе належним чином необхідними засобами захисту життя та здоров`я, медикаментами тощо, що також завдає їй значних душевних страждань. Позивачка оцінює свою моральну шкоду, яка була завдана їй внаслідок порушення відповідачем її законних справ, що призвели до глибоких моральних страждань, у розмірі 1000,00 грн. Позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2019 року по 24.12.2020 року у розмірі 57845,12 грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також завдану моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.

Ухвалою судді від 26 лютого 2021 року по справі відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов.

25.03.2021 року представник ПрАТ «СКМЗ», через канцелярію суду, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає частково. Відповідач не заперечує того, що позивачеві у день звільнення (16 грудня 2019 року) не була виплачена нарахована заробітна плата у загальній сумі 9586,94 грн., з яких 4086,19 грн. сплачено у лютому 2020 року, а решту (5500,75 грн.) 24 грудня 2020 року. Розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 215,84 грн./день, до віднімання податків і зборів, як це зазначено у довідках про заборгованість по заробітній платі: № 135 станом на 10.03.2020 року, № 1 станом на 20.01.2021 року. Причиною затримки розрахунку із позивачем (як і з іншими працівниками) є складне фінансове становище підприємства, зумовлене загальним економічним спадом, кризовими явищами у металургійній галузі тощо. У період з грудня 2019 року і до цього часу виробництво зупинене, більшість робітників звільнено. На підприємстві запроваджено графік роботи за дводенним робочим тижнем.

Розмір середнього заробітку за час затримки виплати, нарахувань при звільнені, визначається шляхом множення середньоденного заробітку (обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) на кількість робочих днів у розрахунковому періоді згідно із графіком роботи підприємства.

Таку правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 17.07.2019 року по справі № 639/4820/16-ц.

Отже, відповідно до чинних організаційно-розпорядчих документів та нормативно-правових актів, на підприємстві у період затримки розрахунку із позивачем кількість робочих днів на підприємстві становила 141, що зумовлено зупиненням виробництва, скороченням робочого тижня згідно із графіком роботи підприємства.

З огляду на наведене, розмір середнього заробітку позивача за період затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати 30433,44 грн. (до віднімання обов`язкових податків і зборів, 215,84 грн./день х 141 день = 30433,44 грн.).

Крім того, розмір нарахувань, виплату яких було затримано позивачеві, є очевидно неспівмірним ані з розміром середнього заробітку, на який претендує позивач просить 57845,12 грн. (без урахування податків і зборів), ані із розміром середнього заробітку позивача розрахованого з урахуванням фактичної кількості робочих днів на підприємстві (30433,44 грн. (до віднімання обов`язкових податків і зборів).

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Позивач, всупереч приписам ст. 81 ЦПК України, не надає доказів на підтвердження існування обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, щодо відшкодування моральної шкоди. Отже, ці вимоги не є такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах.

На підставі викладеного, з метою забезпечення можливості виплати заробітної плати працюючим робітникам, у разі задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач просить суд при ухваленні рішення по суті справи застосувати принцип співмірності заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути на користь позивача середній заробіток у розмірі, що не перевищує розмір нарахувань, виплату яких було затримано позивачу при звільненні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду відзив на позовну заяву, який приведений вище.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в період з 20.09.2010 року по 16.12.2019 року працювала на Приватному акціонерному товаристві «Старокраматорський машинобудівний завод» та була звільнена на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки, копією Наказу № 102 від 16.12.2019 року про припинення трудового договору (контракту).

З довідки про заборгованість по заробітній платі № 135 станом на 10.03.2020, яка надана відповідачем, суд вбачає, що ПрАТ «СКМЗ» має перед ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, яка становить за грудень 2019 року 5500,75 грн. (після утримання податків, сборів та інших обов`язкових платежів).

З довідки про заборгованість по заробітній платі № 1 станом на 20.01.2021, яка надана відповідачем, суд вбачає, що ПрАТ «СКМЗ» не має перед ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі.

Отже станом на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем відсутня.

Однак, відповідач не розрахувався з позивачем у день звільнення останнього, про що не заперечує відповідач у своєму відзиві на позовну заяву.

Ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» від 29.12.2020 року та виписки з картрахунку, сформованою 29.12.2020 року АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 була виплачена ПрАТ «СКМЗ» заборгованість по заробітній платі: 03.02.2020 року на суму 800,00 грн.; 07.02.2020 року на суму 637,24 грн.; 10.02.2020 року на суму 2548,95 грн.; 18.02.2020 року на суму 100,00 грн.; 24.12.2020 року на суму 5500,75 грн., а всього на загальну суму 9586,94 грн. Таким чином, ПрАТ «СКМЗ» у повному обсязі розрахувалось з позивачем після звільнення останнього, лише 24.12.2020 року.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, враховуючи, що власник повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений.

Відповідно до п. 3 розділу 3 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 вбачається, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Виходячи з наданої відповідачем довідки про заборгованість по заробітній платі позивачу, його середньоденна заробітна плата складає 215,84 грн., утримано податків, сборів 42,09 грн., середньоденна заробітна плата до сплати 173,75 грн.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача підтверджується бухгалтерською довідкою, яка є належним та допустимим доказом.

Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.

Оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків.

Крім того, діючим законодавством не передбачена можливість розрахунку середньої заробітної плати для стягнення в подяку ст. 117 КЗпП України з урахуванням режиму роботи підприємства.

З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 215 грн. 84 коп. та робочі дні з дати, наступної після дня звільнення позивача до по день фактичного розрахунку у кількості 257, тому розмір середньої заробітної плати для стягнення в подяку ст. 117 КЗпП України складає 55470 грн. 88 коп.(215,84 х 257).

Проте, вказана сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку ОСОБА_2 є неспівмірною із заборгованістю відповідача перед нею.

Суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 12000 грн. 00 коп. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Принцип співмірності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справі 711/4010/13-ці від 18 березня 2020 року, висновки якого у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають застосовуватися судами до спірних правовідносин.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. 00 коп. позивач зазначив, що в результаті протиправних дій відповідача щодо нього він зазнав душевних страждань, так як не виплата йому заробітної плати суттєвим чином вплинула на ритм його життя, він був позбавлений засобів до існування, що призвело до стресу, додаткових зусиль організації свого життя.

Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_2 зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходить із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але виходячи з характеру правопорушення і його наслідків для ОСОБА_2 , тривалість її страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу її життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності суд приходить до висновку, що з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1000 грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сто-рони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, який був сплачений останнім за подання позову сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 47, 115, 116, КЗпП України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Старо-краматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод», , юридична адреса: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, 2, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

-середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12000,00 грн. (дванадцять тисяч гривень 00 копійок);

-завдану моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок);

-судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому рішення суду не було врученим у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Краматорського міського суду Ю. В. Фоміна