справа № 361/2679/21
провадження № 6/361/204/21
У Х В А Л А

02 червня 2021 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарі - Мищенко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Вадима Вячеславовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно із іншими особами, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

установив:

У березні 2021 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. про визначення розміру частки боржника ОСОБА_2 у спільному майні подружжя.

Подання обґрунтовано тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. перебуває виконавче провадження №63794264 від 02.12.2020 р. з примусового виконання виконавчого листа №754/14053/19, виданого 27 жовтня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за розпискою від 10.05.2019 р. в розмірі 19700 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.09.2019 р. становить 487997 грн. 42 коп., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 4879 грн. 98 коп.

Згідно довідки №14250199 від 16.02.2021 р. за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА, боржник був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до 24.02.2020 р.

Згідно витягу з РТГ м. Києва №14250223 від 16.02.2021 р. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні.

Листом №2179 від 02.12.2020 р. було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно. Даний лист було отримано боржником 05.12.2020 р. особисто.

Листом №2198 від 03.12.2020 р. боржнику було направлено запит з проханням надати вичерпну інформацію про наявність будь-якого майна. Даний лист було отримано боржником 07.12.2020 р.

Станом на теперішній час боржником ОСОБА_2 не надано жодної інформації про наявність майна, на яке може бути звернено стягнення, не подано декларацію про доходи та майно.

Отже, майно та/або грошові кошти, достатні для виконання вищевказаного судового рішення, у боржника ОСОБА_2 відсутні.

Згідно витягу з ДРАЦС щодо актового запису про шлюб №0 від 16.02.2021 р., наявний актовий запис №1151 від 30.04.1993 р. про укладення шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб розірвано 27.11.2019 р. за рішенням суду про розірвання шлюбу №754/6136/19 від 11.06.2019 р.

Згідно договору купівлі-продажу від 05.02.2019 р., ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) продала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №244749761 від 17.02.2021 р., ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:016:0095, загальна площа 0,03 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Підстава для державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯК714159, виданий 30.12.2009, видавник: Управління Держкомзему у Броварському районі.

Посилаючись на викладене, просив суд визначити розмір частки боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зі спільного майна подружжя Ѕ частина земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:016:0095, загальна площа 0,03 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, з метою звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження.

В судове засідання приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив до суду листа про розгляд справи у його відсутність, подання підтримав, просив паро його задоволення.

В судове засідання заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за розпискою від 10.05.2019 р. в розмірі 19700 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.09.2019 р. становить 487997 грн. 42 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4879 грн. 98 коп. (а.с.5-6).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. від 02 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження №63794264 з примусового виконання виконавчого листа №754/14053/19, виданого 27 жовтня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за розпискою від 10.05.2019 р. в розмірі 19700 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.09.2019 р. становить 487997 грн. 42 коп., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 4879 грн. 98 коп. (а.с.12-13).

02 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. винесено постанову про арешт майна боржника (а.с.17-18).

16 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 (а.с.26-28).

В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. встановлено відсутність у боржника ОСОБА_2 майна та/або грошових коштів, достатніх для виконання вищевказаного судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника, у тому числі, якщо воно перебуває в інших осіб або належить боржникові від інших осіб.

Згідно положень ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Згідно витягу з ДРАЦС щодо актового запису про шлюб №0 від 16.02.2021 р., наявний актовий запис №1151 від 30.04.1993 р. про укладення шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб розірвано 27.11.2019 р. за рішенням суду про розірвання шлюбу №754/6136/19 від 11.06.2019 р. (а.с.40-42).

Згідно договору купівлі-продажу від 05.02.2019 р., ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) продала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_2 (а.с.43-44).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №244749761 від 17.02.2021 р., ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:016:0095, загальна площа 0,03 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Підстава для державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯК714159, виданий 30.12.2009, видавник: Управління Держкомзему у Броварському районі (а.с.45-56).

Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Крім того, ч. 3 ст. 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначив Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В той же час, в своєму рішенні від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 Конституційний Суд України виходив з наступних міркувань, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).

З огляду на викладене, при придбанні майна під час шлюбу презюмується право спільної сумісної власності подружжя на це майно, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воші були придбані.

Крім того, як було зазначено колегією суддів судової палати у цивільних справах ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 20 січня 2016 року по справі №6-26388ск15, сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої воно зареєстровано, майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя.

Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року по справі №156/169/16-ц (провадження №61-23407св18) також прямо вказав, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

При вирішенні питання суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства.

При розгляді подання державного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду.

Постановою ВП ВСУ від 15 січня 2020 року по справі №367/6231/16-ц, провадження №14-529цс19 суд зазначив, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, враховуючи, що рішення суду залишається не виконаним, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання та визначення розміру частки боржника у нерухомому майні.

Керуючись ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 260, 443 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Подання задовольнити.

Визначити розмір частки боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зі спільного майна подружжя Ѕ частина земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:016:0095, загальна площа 0,03 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, з метою звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи у разі постановлення ухвали за його відсутності має право оскаржити ухвалу в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.С.Сердинський