ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/176/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2461/18 Категорія: 301030300 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЧуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину будинку та вселення в житло, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх вимог вказувала, що 12 червня 1999 року зареєстровано шлюб з відповідачем, який рішенням Уманського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу і на спільні кошти 18 червня 2007 року сторонами було придбано будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 червня 2007 року. В даному будинку проживала їхня сім`я.

Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 постійно створював конфліктні ситуації, влаштовував сварки, а тому вона вимушена була залишити своє постійне місце проживання і в даний час проживає з дітьми у матері. Крім спірного будинку, іншого житла вона не має. Вона намагалася вирішити питання щодо вселення в будинок по АДРЕСА_1 в лютому місяці 2018 року, але ОСОБА_1 ні її, ні дітей до будинку не допустив.

Такими діями ОСОБА_1 порушує не тільки її право на житло, але і права своїх неповнолітніх дітей. Свої дії щодо не допуску її з дітьми ОСОБА_1 мотивує тим, що він є власником будинку і вирішує хто буде проживати в будинку.

За вказаних обставин, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 . Вселити її та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати користуватися даним будинком. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 6 948, 68 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не перешкоджати в користуванні даним будинком.

Стягнуто з відповідача на користь заявниці судові витрати в сумі 6 948, 68 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивачка довела своє право на половину будинку АДРЕСА_1 як на спільне сумісне майно подружжя. Відповідачем чиняться перешкоди в користуванні позивачем будинком, який є спільною сумісною власністю сторін, внаслідок чого, позовні вимоги в частині вселення позивачки з дітьми є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка, заявляючи про своє право на половину спірного житлового будинку, як такого, що є спільною власністю подружжя, не зазначила про походження грошових коштів, за які було придбано будинок.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, взагалі не дослідив та не зазначив у судовому рішення вказану обставину, незважаючи на те, що у провадженні Уманського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, кошти по якій витрачені, на переконання апелянта, саме на купівлю спірного будинку.

Апелянтом вказано, що застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ОСОБА_1 зазначає, що судом було невірно застосовано норми ст.ст. 57, 60, 65, 71 СК України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно є підставою для скасування судового рішення.

13 січня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 вказує, що в обгрунтування своєї позиції апелянт наголошує, що кошти, за які придбано спірний будинок, не повернуто та посилається на наявність в Уманському міськрайонному суді цивільної справи № 705/5446/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про повернення коштів за борговою розпискою. Як доказ у вказаній справі ОСОБА_7 надає копію своєї розписки від 30 червня 2016 року про отримання від свого брата ОСОБА_1 та від його дружини коштів у сумі 30 000 доларів США, які він позичав подружжю на придбання житлового будинку по АДРЕСА_1 , та які ними повернуті 30 червня 2016 року в період шлюбу.

При цьому, провадження у вищезазначеній справі відкрито 21 грудня 2019 року вже після звернення позивачки до суду із даним позовом.

Вказівкою на справу № 705/5446/19 відповідач сам підтверджує той факт, що спірний будинок придбаний сторонами разом за спільні кошти в період шлюбу та проживання однією сім`єю.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України)

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, між сторонами 12 червня 1999 року був зареєстрований шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на час подачі позову 13 червня 2018 року обоє дітей неповнолітні.

Згідно договору купівлі - продажу від 18 червня 2007 року сторонами було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 , покупцем згідно договору виступив ОСОБА_1 .

Згідно копії паспорта ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 постійно створював конфлікті ситуації, влаштовував сварки життя з ним стало неможливим, тому позивач була змушена виселитися з дітьми з даного будинку.

06 лютого 2018 року ОСОБА_2 намагалася вирішити питання щодо вселення у спірний будинок, однак відповідач не пустив її з дітьми в будинок, в зв`язку з чим вона була змушена звертатися до Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області, про що свідчить рапорт від 06 лютого 2018 року та лист від 17 лютого 2018 року начальника Уманського ВП ГУНП в Черкаській області.

Згідно листа начальника служби у справах дітей від 14 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовив службі у справах дітей у допуску в помешкання для обстеження умов проживання.

Перевіряючи висновки районного суду в частині позовних вимог позивачки в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 колегія суддів виходить із слідуючого.

Згідно зі ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.ст. 68, 69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Ураховуючи, що спірний будинок та земельну ділянку, на якому він розташований, були придбані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжям, у період перебування сторін у шлюбі, правильними є висновки суду першої інстанції про належність зазначеного об`єкту сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, а відтак рівність їх часток у зазначеному майні.

Презумція спільності вказаного майна відповідачем не спростована.

Натомість, відповідач визнає факт придбання будинку у період шлюбу, однак вказує на купівлю будинку за кошти отримані в борг за розпискою.

За матеріалами справи встановлено, що в Уманському міськрайонному суді Черкаської області перебуває цивільна справа № 705/5446/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою. (а.с. 113)

Позов обгрунтовується наявністю розписки від 15 червня 2007 року, якою підтверджується отримання сторонами у борг 50 000 дол. США на придбання будинку.

18 червня 2007 року сторонами було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 .

30 червня 2016 року позикодавцем ОСОБА_7 власноручно написана розписка, якою останній підтверджує, що подружжя ОСОБА_1 віддало йому 30 000 дол. США. Решта залишається за подружжям на тих самих умовах.

До того ж, факт придбання житлового будинку в період шлюбу визнається обома сторонами, а тому у силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, колегія суддів вважає підтвердженими належними та допустимими доказами факт придбання будинку в період шлюбу за кошти, отримані за договором позики подружжям на потреби сім`ї.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів будинок, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В той же час, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання боргових зобов`язань, які виникли згідно з договором позики, укладеного в інтересах сім`ї та оформленого розпискою, які були витрачені на придбання будинку, відповідачем не заявлялися.

Таким чином, доводи апелянта в частині невстановлення районним судом джерела набуття будинку, визнаного спільним майном подружжя, у позові із заявленими вимогами та підставами колегією суддів оцінюються критично.

Отже, проаналізувавши матеріали справи, районний суд дійшов правомірного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апелянта в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема неправильного застосування ст. 71 СК України та неврахування судом способу та порядку поділу спірного будинку, колегією суддів оцінюються критично, оскільки питання поділу будинку не є предметом даного спору.

Аналогічне спростування відноситься і до посилань позивачки у відзиві на ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу спірного будинку між колишнім подружжям в натурі.

Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про вселення позивачки з неповнолітніми дітьми до спірного будинку.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Судді