Номер провадження: 22-ц/813/5151/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Бєляєвої О.К.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 24.11.2014 року,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

14.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу у солідарному порядку. 05.11.2018 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив: стягнути з відповідачів у солідарному порядку борг за позикою в сумі 369 980 гривень з яких: 296 730,00 гривень основна сума боргу; 51 292 гривень відсотки за користування коштами і 21 958 гривень 3 % річних. 08.05.2019 року представник позивача подав заяву про залишення без розгляду вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 21 958 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

До позивача звернувся ОСОБА_3 з проханням надати в борг кошти для придбання новорічних та різдвяних подарунків для дружини ОСОБА_2 та для закордонних подорожей із сім`єю на що він погодився. 24.11.2014 року ОСОБА_3 написав розписку про отримання у борг коштів в еквіваленті 2 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 24.05.2016 року зі сплатою щомісячно 1%. В подальшому позивач також надавав відповідачу у борг кошти: за розпискою від 16.12.2014 року в еквіваленті 6 000 доларів США зі сплатою 1% щомісячно, які відповідач зобов`язався повернути до 24.05.2016 року; за розпискою від 22.12.2014 року в еквіваленті 1 500 доларів США зі сплатою 1% щомісячно, які відповідач зобов`язався повернути до 24.05.2016 року; за розпискою від 20.01.2015 року в еквіваленті 2 500 доларів США зі сплатою 1% щомісячно, які відповідач зобов`язався повернути до 24.05.2016 року. Всього відповідач отримав кошти в еквіваленті 12 500 доларів США. Пізніше ОСОБА_3 частково повернув боргу в еквіваленті 2 000 доларів США, тому сума основного боргу становить 10 500 доларів США.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за розписками і не повернув до 24.05.2016 року надані йому у борг кошти, частково згідно розписки від 24.11.2014 року та повністю згідно розписок від 16.12.2014 року, від 22.12.2014 року, від 20.01.2015 року на загальну суму 10 500 доларів США еквівалент станом на 29.10.2018 року - 296 730 гривень.

Посилаючись на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути кошти, відповідач постійно обіцяв їх повернути але кошти так і не повернув, позивач просив про задоволення позову.

01.02.2018 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 24.11. 2014 року на суму 12 500 доларів США, стверджуючи про порушення під час укладання оспорюваного договору ч. 3 ст. 65 СК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення 21 958 гривень (3 % річних) залишені без розгляду.

У судовому засіданні в суді першої інстанції 08.08.2019 року сторони не приймали участі, представники позивача ОСОБА_1 і відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою в сумі 369 980 гривень і судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 699,80 гривень. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за позикою відмовлено. ОСОБА_2 відмовлено у задоволені зустрічного позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 24.11.2014 року відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_2 не погодилась із рішенням суду від 08.08.2019 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову упозові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 зазначає:

ОСОБА_3 брав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, у т.ч. за такими розписками: від 24.11.2014 р. 2 500 доларів США без відсотків; від 16.12.2014 р. 6 000 доларів США без відсотків; від 22.12.2014 р. 1 500 доларів США під 1% відсоток щомісяця; від 22.12.2017 р. 2 500 доларів США під 1% відсоток щомісяця. Борг по розписці від 24.11.2014 р. повернуто в сумі 2 000 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 16.08.2016 р., на момент розгляду справи сума основного боргу складала 10 500 доларів США.

В розписках встановлено, що сума боргу повертається позикодавцю до 24.05.2016 р., при цьому, можливість повернення богу у гривнях та/або в іншій валюті не передбачена домовленістю сторін. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку валютного боргу у гривню не було.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц.

Відтак, рішення суду першої інстанції за яким з відповідача стягнуто суму боргу у розмірі 369 980 гривень прийнято з порушенням норм матеріального права.

З пояснень сторін вбачається, що сторони в справі були компаньйонами у підприємницькій діяльності, зокрема були засновниками та керівниками (у різні часи) ТОВ «АРТІЛЬ-ГРУП», (), отже, ОСОБА_1 , який на момент видачі позики, був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, були добре відомі мотив та призначення грошових коштів, які він надавав у борг ОСОБА_3 , який на момент отримання позички також здійснював підприємницьку діяльність та був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, докази про що є в матеріалах справи. Відтак, запозичені грошові кошти були використані ОСОБА_3 у підприємницькій діяльності, а позикодавець ОСОБА_1 , стягуючи з ОСОБА_3 12% річних за користування коштами, визнав свій намір отримати прибуток від таких фінансових оборудок.

Згідно до визначень п.п. 3 та 5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг відносяться: операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, зокрема і фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Отже, при укладанні спірного договору позики ОСОБА_1 мав намір отримати прибуток, тобто свідомо здійснював підприємницьку діяльність, перебуваючи у статусі діючого суб`єкта підприємницької діяльності, відтак, ОСОБА_1 був зобов`язаний враховувати цей статус при здійсненні будь-яких фінансово-господарських операцій з метою отримання прибутку.

Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права - ст. 1048 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», своєю Постановою від 26 грудня 2011 року у справі № 6- 85цс 11 визначив: Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 55З, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Статтею 51 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладання спірних договорів позики) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Матеріали справи дають підстави для висновку, що позикодавець ОСОБА_1 , перебуваючи у стані фізичної осіби-підприємця, надав позику під проценти боржнику ОСОБА_3 , який також перебував у стані фізичної осіби-підприємця, для придбання обладнання та матеріалів, які використовувалися у підприємницької діяльності, відтак, здійснив операцію з надання фінансових послуг.

Згідно до приписів п.3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» в редакції, яка була чинна на момент укладання спірного договору позики, діяльність з надання фінансових послуг фізичними особами, які є суб`єктами підприємницької діяльності підлягає ліцензуванню. Наразі копія дозвільного документу, який дає право ОСОБА_1 надавати фінансові послуги третім особам у матеріалах справи відсутня.

Крім того, вона, як дружина ОСОБА_3 , своєї згоди на укладання правочинів щодо отримання ОСОБА_3 позики від ОСОБА_1 , не давала.

Зазначений договір позики суперечить актам цивільного законодавства України, а саме: - п. 3. ч. 1. ст. 1, ч. 1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 640, ч. 1 ст.1046 та ч. 2 ст. 1048 ЦК України, ч. З ст. 65 СК України та має певні ознак недійсної угоди.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відзив позивача ОСОБА_1 зазначає:

Відповідачка невірно трактує висновки Великої Палати Верховного Суду чи навмисно вводить суд в оману, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц стосувались помилковості ухвалення резолютивної частини рішення суду про стягнення основної суми боргу в доларах США при здійсненні перерахунку суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США. Крім того, висновки Великої Палати Верховного стосувались валюти нарахування 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України, в частині стягнення відсотків. Рішенням суду від 08.08.2019 року не передбачено стягнення 3% річних, оскільки позивач подав заяву про відмову від вимог в частині стягнення процентів. Оскаржуваним рішенням суду не передбачено стягнення боргу в іноземній валюті зі здійсненням перерахунку суми в національну валюту.

Крім того, ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене в гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Частиною першою ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

У договорі позики, на підтвердження якого надані розписки, ні позикодавець ОСОБА_1 , ні позичальник ОСОБА_3 не зазначені як фізичні особи підприємці. Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 , як фізичні особи - підприємці не мають статусу учасників ринку з надання фінансових послуг та не є фінансовими установами, згідно того ж п. 7 ст. 1 вказаного Закону. Тому посилання апелянтки на відсутність у позивача ОСОБА_1 дозвільного документу - ліцензії, є голослівним та безпідставним.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Відповідач ОСОБА_3 , як фізична особа, отримав у позивача ОСОБА_1 , фізичної особи, у борг грошові кошти всього еківаелент 12 500 доларів США за розписками: від 24.11.2014 року еквівалент2 500 доларів США під 1% щомісячно; від 16.12.2014 року еквівалент 6 000 доларів США під 1% щомісячно; від 22.12.2014 року еквівалент 1 500 доларів США під 1% відсоток щомісячно; від 22.12.2017 року еквівалент 2 500 доларів США під 1% щомісячно, з поверненням боргу у строк до 24.05.2016 року (а.с.9 т.1).

Борг по розписці від 24.11.2014 року повернуто в еквіваленті 2 000 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 17.08.2016 року (а.с.67 т.1).

На час пред`явлення позову заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем за договорами позики становить еквівалент 10 500 доларів США.

14.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу у солідарному порядку, і, остаточно уточнивши позов, просив стягнути з відповідачів заборгованість за договорами позики у розмірі 369 980 гривень, з яких 369 980 гривень основна сума боргу (еквівалент 10 500 доларів США станом на 29.10.2018 року) 51 292 гривень відсотків (еквівалент 1 815 доларів США) і 21 958 гривень 3% річних (еквівалент 777 доларів США, а.с.4-8,121-124 т.1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 21 958 гривень (3% річних) залишені без розгляду (а.с.206 т.1).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції задовольняючи позов про стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 296 730 гривень та 51 292 гривень відсотків за користування коштами, а всього 369 980,00 гривень виходив з доведеності позовних вимог у цій частині. Відмовляючи ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики, суд виходив з того, що позивач не довів, що кошти брались у позику зі згоди дружини і витрачені в інтересах сім`ї (а.с.211,212 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав.

В суді заявлені вимоги про стягнення боргу за договором позики.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ст. 509 ч.1, 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1, 536 ч.ч.1,2, 598 ч.1, 599 ч.1, 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. ст. 1046 ч.1,1047 ч.ч.1,2, 1048 ч.1, 1049 ч.ч.1,3 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

У листопаді, грудні 2014 року та січні 2015 року відповідач ОСОБА_3 , як фізична особа, написав розписки про те, що він отримав від позивача ОСОБА_1 , фізичної особи, у борг грошові кошти в еквіваленті 12 500 доларів США, а саме: 24.11.2014 року еквівалент 2 500 доларів США під 1% щомісячно; 16.12.2014 року еквівалент 6 000 доларів США під 1% щомісячно; 22.12.2014 року еквівалент 1 500 доларів США під 1% відсоток щомісячно; 22.12.2017 року еквівалент 2 500 доларів США під 1% щомісячно, з повернення боргу у строк до 24.05.2016 року. Борг за розпискою від 24.11.2014 року відповідач повернув 17.08.2016 року еквівалент 2 000 доларів США, що підтверджується належними доказами. Станом на 14.12.2017 року (час звернення із позовом до суду) заборгованість за договорами позики становила еквівалент 10 500 доларів США.

За розрахунками позивача заборгованість станом на 29.10.2018 року за договорами позики становить 369 980 гривень за основною судомю боргу (еквівалент 10 500 доларів США), 51 292 гривень відсотків (еквівалент 1 815 доларів США) і 21 958 гривень 3% річних (еквівалент 777 доларів США), а.с.122-124 т.1.

Зважаючи на те, що станом на час звернення позивача із позовом до суду відповідач не повернув позику еквівалент 10 500 доларів США (296 730 гривень) і не сплатив проценти, визначені договором позики еквівалент 1 815 доларів США (51 292 гривень), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики у солідарному порядку за недоведеності позовних вимог в цій частині.

Позивач ОСОБА_1 не оскаржив рішення суду, погодившись з рішенням суду в цій частині.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_2 у зустрічному позовіпро визнання недійсним договору позики від 24.11.2014 року з підстав недоведеності позовних вимог.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ч.1 ЦК України).

З огляду на зміст норми матеріального права, слід зазначити, що, по-перше, договір позики може бути оспорений позичальником на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, по-друге, ОСОБА_2 не є стороною договорів позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 брав у ОСОБА_1 грошові кошти у позику, як фізична-особа підприємець, а останній надавав ці кошти, як фізична-особа підприємець.

Зі змісту відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву від 18.02.2018 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 : визнає факт отримання від позивача у позику грошових коштів і повернення 24.11.2014 року частини боргу еквівалент 2 000 доларів США; оспорює факт необхідності сплати процентів по розпискам від 24.11.2014 року та від 16.12.2014 року, вважаючи, що в цій частині мають місце дописки; не визнає факт того, що грошові кошти він брав у позику в інтересах сім`ї; зазначає, що гроші брав та витрача на свою підриємницьку діяльність (а.с.63-65 т.1).

За таких обставин, висновки суду, щодо відсутості підстав для застосування Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в частині того, що у ОСОБА_1 відсутня ліцензія на вчинення фінансових послуг, є обґрунтованим.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки ОСОБА_2 у скарзі, що:у розписках встановлено, що сума боргу повертається позикодавцю до 24.05.2016 р., при цьому, можливість повернення богу у гривнях та/або в іншій валюті не передбачена домовленістю сторін, договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку валютного боргу у гривню не було і аналогічна правовав позиція висловлена ВП ВС у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц; з пояснень сторін вбачається, що сторони були компаньйонами у підприємницькій діяльності, зокрема були засновниками та керівниками (у різні часи) ТОВ «АРТІЛЬ-ГРУП» і ОСОБА_1 , який на момент видачі позики, був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, були добре відомі мотив та призначення грошових коштів, які він надавав у борг ОСОБА_3 , який на момент отримання позички також здійснював підприємницьку діяльність та був зареєстрований фізичною особою-підприємцем; запозичені грошові кошти були використані ОСОБА_3 у підприємницькій діяльності, а позикодавець ОСОБА_1 , стягуючи з ОСОБА_3 12% річних за користування коштами, визнав свій намір отримати прибуток від таких фінансових оборудок; при укладанні спірного договору позики ОСОБА_1 мав намір отримати прибуток, тобто свідомо здійснював підприємницьку діяльність, перебуваючи у статусі діючого суб`єкта підприємницької діяльності, відтак, ОСОБА_1 був зобов`язаний враховувати цей статус при здійсненні будь-яких фінансово-господарських операцій з метою отримання прибутку; позикодавець ОСОБА_1 , перебуваючи у стані фізичної осіби-підприємця, надав позику під проценти боржнику ОСОБА_3 , який також перебував у стані фізичної осіби-підприємця, для придбання обладнання та матеріалів, які використовувалися у підприємницької діяльності, відтак, здійснив операцію з надання фінансових послуг, а згідно до приписів п.3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» в редакції, яка була чинна на момент укладання спірного договору позики, діяльність з надання фінансових послуг фізичними особами, які є суб`єктами підприємницької діяльності підлягає ліцензуванню; дозвільний документ, який дає право ОСОБА_1 надавати фінансові послуги третім особам у матеріалах справи відсутній; вона, як дружина ОСОБА_3 , своєї згоди на укладання правочинів щодо отримання ОСОБА_3 позики від ОСОБА_1 , не давала, - до уваги не приймаються.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. ст. 524, 533 ЦК України).

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц).

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц стосувались помилковості прийняття судом рішення про стягнення основної суми боргу у гривнях, тоді як зобов`язання було виражене у доларах США, при цьому, Велика Палата Верховного Суду дала тлумачення ст. ст. 524, 533 ЦК України, зокрема і щодо можливості визначення у грошовому зобов`язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті (а.с.170-175 т.1).

У договорах позики, на підтвердження яких надані розписки, позикодавець ОСОБА_1 і позичальник ОСОБА_3 не визначають себе, як фізичних осіб підприємців. У відзиві на позов ОСОБА_3 зазначив, що гроші вні брав у позику для своєї підприємницької діяльності, разом з тим, мотиви отримання ОСОБА_3 коштів у борг, у даному випадку, не мають правового значення. Позивач ОСОБА_1 заперечує і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач надавав ОСОБА_3 кошти у позику, як фізична особа-підприємець, з метою надання фінансових послуг.

За таких обставин, доводи ОСОБА_2 про відсутність у позивача ОСОБА_1 дозвільного документу - ліцензії, не заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 брав кошти у позику не в інтересах сім`ї?тому відсутні підстави для ствердження, що від ОСОБА_2 , як дружини, ОСОБА_3 повинен був отримати згоду на укладення правочинів щодо отримання коштів у позику.

Доводи позивача ОСОБА_1 у відзиві на скаргу щодо відсутності підстав для скасування рішення суду, наявності відносин за договорами позики між позивачем і ОСОБА_4 , як фізичними особами, прийняті до уваги і є підставою для залишення рішення суду без змін.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідач ОСОБА_4 порушив зобов`язання з повернення позики, тому суд дійшов правильного висновку про захист порушеного права позивача шляхом часткового задоволення позову. ОСОБА_2 не довела своїх вимог, заявлених у зустрічному позові, у зв`язку з чим суд обґрунтовано відмовив їй у захисті права, за захистом якого вона звернулася до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 і про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо сповіщення ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у судове засідання на 13.05.2021 року.

Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 на 13.05.2021 року за адресою її реєстрації і фактичного проживання в м. Одесі, яка вказана в апеляційній скарзі, 30.04.2021 року повернута з повідомленням про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.219 т.1, а.с.86,87 т.2). За повідомленням кур`єрсько-поштового сервісу, 07.05.2021 року судову повістку ОСОБА_2 на 13.05.2021 року за адресою її реєстрації і фактичного проживання в м. Одесі, яка вказана в апеляційній скарзі, не вручено через відмову отримати кореспонденцію (а.с.34,219 т.1, а.с.89,90 т.2). За повідомленням кур`єрсько-поштового сервісу, 07.05.2021 року судову повістку ОСОБА_4 на 13.05.2021 року за адресою його реєстрації і фактичного проживання в м. Херсоні не вручено через відмову отримати кур`єрсько-поштове вкладення (а.с.91 т.1, а.с.91,92 т.2).

Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ст. 128 ч.8 п.п.1-4 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, у розумінні ст. 128 ч.8 ЦПК України, ОСОБА_2 сповіщена про розгляд справи на 13.05.2021 року двічі: 30.04.2021 року та 07.05.2021 року, а ОСОБА_4 сповіщений про розгляд справи на 13.05.2021 року 07.05.2021 року.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Колегія суддів залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду без змін, тому ОСОБА_2 не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п., 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.

Повний текст постанови суду складено 04.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С.Сєвєрова