КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року

справа №373/865/20

провадження № 22-ц/824/6137/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Студениківська сільська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2021 року, ухваленого під головування судді Опанасюка І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Студениківської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , як на належну їй частку у спільному майні подружжя.

Вимоги обґрунтовані тим, що 18 серпня 1979 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який було розірвано 11 січня 1995 року. Перебуваючи у шлюбі, а саме в 1985 році, позивач разом із ОСОБА_4 , побудували спільними зусиллями та за власні кошти сім`ї будинок АДРЕСА_2 . В даному будинку вони спільно проживали до 1995 року. В 1991 році ними спільно було завершено будівництво всіх господарських будівель і споруд у вказаному подвір`ї. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 02 червня 2020 року з метою виділу належної Ѕ частки із будинку, який являється спільним майном подружжя, позивач звернулася до нотаріуса Мусієнко М.М. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні у зв`язку з тим, що позивач не надала оригіналу правовстановлюючого документу, який виданий спадкоємцю після їхнього розлучення (про існування якого позивач дізналася від нотаріуса.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 06.05.2011 року. Спадкоємцями за законом є вона - ОСОБА_2 , та їх діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Зазначає, що вона та її син проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відмову щодо її прийняття не заявляли, а тому прийняли спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Зазначає, що будівництво оспорюваного будинковолодіння проводилось в період з 1985 року по 2009 рік, тобто також і в період перебування її в шлюбі з ОСОБА_4 .

Також посилається на те, що судом не досліджено правовстановлюючий документ на будинок.

Крім того, не погоджується із висновком суду про те, що позивач дізналась про порушення своїх прав лише 02.06.2020 року та зазначає, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 позивач переїхала на постійне місце проживання до Яготинського району.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Студениківської сільської ради зазначає про те, що будівництво оспорюваного житлового будинку розпочато спільно із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час їхнього шлюбу, спорів щодо права власності між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до часу оформлення спадщини не було.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що будівництво домоволодіння було завершено до 1995 року.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представником Студениківської сільської ради Бориспільського району подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із відсутності фактів заперечень одним з подружжя, обставин спільного придбання майна та фактів спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з приводу майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем ОСОБА_4 з 18 серпня 1979 року.

У 1985 році спадкодавець ОСОБА_4 разом із дружиною - ОСОБА_1 побудували спільними зусиллями та за власні кошти сім`ї житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому весь час проживали та вели спільне господарство до 1995 року.

Під час шлюбу, а саме до 1991 року було завершено будівництво всіх господарських будівель і споруд на території домогосподарства.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 11 січня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Також встановлено, що 02.03.2011 ОСОБА_4 перереєстрував в БТІ, зареєстроване в Погосподарській книзі право власності на житловий будинок та отримав відповідне свідоцтво. Позивачу про даний факт стало відомо від нотаріуса 02.03.2021 року.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що спірний будинок побудовано під час її шлюбу із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 02 червня 2020 року з метою виділу належної Ѕ частки із будинку, позивач звернулася до нотаріуса. Однак, у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що позивач не надала оригіналу правовстановлюючого документу, який виданий спадкоємцю після їхнього розлучення.Відповідач ОСОБА_2 не визнає спадковий житловий будинок спільним майном подружжя позивача та спадкодавця, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулась із позовом.

Відповідно до технічного паспорту рік спорудження спірного житлового будинку - 1985 р.

Отже, будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами було розпочато в 1982 році, шо не заперечується сторонами, та закінчено в 1985 році відповідно до технічного паспорту, тобто за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в шлюбі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову та визнанняза позивачем права власності на Ѕ частку житлового будинку, оскільки спірне домоволодіння побудовано у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Доказів на підтвердження того, що спірний будинок належить до колгоспного двору апелянтом не надано. Крім того, відповідно до довідки КП Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації» право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.2011 року, виданого Соснівською сільською радою, згідно рішення виконавчого комітету Соснівської сільської ради від 28.01.2011 року за №2 (а.с.20).

Доводи апеляційної скарги про те, що будівництво спірного нерухомого майна велось до 2009 року належними доказами не підтверджено, а тому прийняті до уваги бути не можуть.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що співвідповідачем у даній справі також має бути ОСОБА_5 суд відхиляє, оскільки залучення відповідача відповідно до ст. 51 ЦПК України здійснюється за клопотанням позивача. Відповідних клопотань заявлено не було. Права ОСОБА_5 при постановленні рішення не порушено.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності колегією суддів відхиляються, враховуючи наступне.

Так, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано у 1995 році.

02 червня 2020 року позивач, отримала від нотаріуса постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, з підстав відсутності у неї документу, що підтверджує факт реєстрації шлюбу, та дізналася про невизнання свого права з боку відповідача.

Частиною третьою статті 29 КпШС УРСР передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС УРСР у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначений правовий висновок щодо визначення перебігу позовної давності до вимог про поділ майна подружжя наведено у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №335/7371/17, які було враховано судом першої інстанції при постановленні рішення.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем позовної давності є необґрунтованими, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту розірвання між сторонами шлюбу, а з часу, коли позивач дізнався про порушення свого майнового права - невизнання права власності з боку відповідачів. Фактів заперечень ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо придбання спільного майна матеріали справи не містять. Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду 01 лютого 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді