Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1628/21
Провадження 2/711/1528/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» в особі Ліквідаційної комісії по припиненню про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» в особі Ліквідаційної комісії по припиненню про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 28.02.2019 працював в Державному підприємстві «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» на посаді головного інженера підприємства. Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, засновником Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» є Міністерство юстиції України. Міністерством юстиції України прийнято рішення про припинення юридичної особи, шляхом ліквідації за рішенням засновника юридичної особи, відповідно до наказу від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» На підставі даного наказу, 18.09.2020 було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запис № 016004382, про внесення рішення засновників щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації та призначений голова комісії з припинення - ОСОБА_2 . Згідно наказу від 27.11.2020 № 17/ОС-20 ОСОБА_1 був звільнений з посади головного інженера підприємства 27.11.2020, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України - у зв`язку з ліквідацією державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» згідно з наказом Міністерства юстиції України від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62» шляхом ліквідації» та згідно наказу державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» від 16.09.2020 №13/0020 «Про скорочення штату та попередження персоналу про подальше вивільнення». Станом на день звільнення ОСОБА_1 не виплатили нараховану заробітну плату в сумі - 238913,94 грн., що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2020 та довідкою про розмір заборгованості по заробітній платі №6/202 від 03.12.2020. Таким чином з позивачем був проведений неповний розрахунок при звільненні та належні позивачу нараховані кошти не були виплачені на день звернення до суду з даною позовною заявою. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органом належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток на весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивач був звільнений 27.11.2020, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - вересень та жовтень 2020 року. Відповідно до довідки №8 від 27.11.20 заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становила 18141,23 грн. за вересень 2020 року та 21005,63 грн. за жовтень 2020 року. Протягом останніх двох календарних місяців роботи, що передували звільненню було 43 робочих дня. Сукупний заробіток за два останні місяці роботи перед звільненням склав 39146,86 грн., тобто середньоденний заробіток становитиме 910,39 грн.. Враховуючи, що відповідач з моменту звільнення позивача 27.11.2020 року та до моменту звернення до суду 15.03.2021 року не провів повного розрахунку з позивачем, таким чином за час затримки у виплаті заробітної плати минуло 72 робочих дня. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення з позовною заявою до суду складає 65548,08 грн. В наслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати протягом тривалого періоду часу, позивач поніс моральні страждання, що зумовило зміну способу життя, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, належного утримання, що призвело до депресії, загострення хронічних хвороб. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Враховуючи викладене просить стягнути з Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в сумі 238913,94 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені на момент звернення позовною заявою до суду в сумі 65548,08 грн. по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду в розмірі 5000, 00 гри. та витрати з оплати судового збору в сумі 1816,00 грн..

Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/1628/21.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.03.2021 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

09.04.2021 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої 13.04.2021 відповідач Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» в особі Ліквідаційної комісії по припиненню перерахував йому заробітну плату в сумі 13800,00 грн., у зв`язку з цим просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в сумі 225113,94 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені на момент звернення позовною заявою до суду в сумі 65548, 08 грн. по день ухвалення судового рішення та моральну шкоди в розмірі 5000,00 грн..

12.04.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого державне підприємство не заперечує, що ОСОБА_1 має заборгованість по заробітній платі в сумі 225113,94 грн. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та відноситься виключно в четверту чергу реєстру вимог кредиторів ліквідатора.

27.04.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що зменшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не погоджуюсь з мотивацією відповідача щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав зменшені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Додатково повідомив, що відповідачем було виплачено частину заробітної плати, а саме 30.04.2021 в розмірі 2000,00 грн. та 20.05.2021 в розмірі 5113,94 грн..

В судове засідання представник відповідача Державного підприємства «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» в особі Ліквідаційної комісії по припиненню не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Заслухавши думку позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28.02.2019 працював в ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на посаді головного інженера, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки та довідкою від 27.11.2020 № НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)», припиняє свою діяльність, шляхом ліквідації за рішенням засновника.

Наказом №17/ОС-20 від 27.11.2020, ОСОБА_1 було звільнено з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» в зв`язку з ліквідацією підприємства за п.1 ст. 40 КЗпП України.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.

Згідно довідки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» від 03.12.2020 за № 6/202 сума заборгованості по заробітній платі позивача складає 238913,94 грн...

До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом.

Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці».

Частинами 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення - 27.11.2020, натомість часткове погашення заборгованості по виплаті заробітної плати було здійснено 30.12.2020 у розмірі 1800 грн. та 24.03.2021 у розмірі 12000 грн., що підтверджується наданими позивачем виписками з банку. Окрім цього, в судовому засіданні позивач повідомив, що відповідачем було виплачено ще частину заробітної плати, а саме 30.04.2021 в розмірі 2000,00 грн. та 20.05.2021 в розмірі 5113,94 грн.. Таким чином, на момент розгляду справи судом заборгованість по заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачу, становить 218000,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 218000,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Станом на день прийняття рішення заборгованість по заробітній платі не виплачена, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися з дня наступного після звільнення позивача - з 28.11.2020 та по день винесення рішення, тобто по 24.05.2020.

При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки, позивач був звільнений 27.11.2020, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - вересень та жовтень 2020 року. Відповідно до довідки № 8 від 27.11.2020 виданої відповідачем - заробітна плата позивача ОСОБА_1 за вересень 2020 року становила 18141,23 грн., а за жовтень 2020 року - 21005,63 грн..

При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та даних викладених у Листі Мінсоцполітики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та Листі Мінсоцполітики України від 18.08.2020 № 3501/06-219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік».

Протягом останніх двох календарних місяців роботи (вересень-жовтень 2020 року), що передували звільненню, було 43 робочих дня. Сукупний заробіток за два останніх місяці роботи перед звільненням склав 39146,86 грн. (18141,23+21005,63), тобто середньоденний заробіток становить 910,39 грн. (39146,86 грн./43 роб.).

Період затримки розрахунку при звільненні становить 119 робочих дні (з 28.11.2020 по день ухвалення рішення 24.05.2021). Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку складає 108336,41 грн.., виходячи із наступного розрахунку: 910,39 грн. /середній заробіток/ х 119 день /період затримки розрахунку/ = 108336,41 грн..

За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 108336,41 грн.

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав ОСОБА_1 , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.

Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн.

Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 2000,00 грн., разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 218000 грн. та компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 108336,41 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 218000 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 28.11.2020 по 24.05.2021, в сумі 108336,41 грн. та моральної шкоди в сумі 2000 грн..

Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на користь позивача сплачений ним судовий збір при звернені до суду в розмірі 1816,00 грн..

На підставі наведеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст.115, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 76-81, 263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№62)» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплачений заробітній платі 218 000 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 65548,08 грн., 2000 грн. моральної шкоди, 1816 грн. судових витрат, а всього 287364,08 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Повний текст рішення виготовлений 26.05.2021.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, через Придніпровський районний суд м. Черкаси, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька