ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4626/21 Справа № 182/5722/20 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2021 року, ухваленого суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розраху.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 14 507,33 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.08.2020 року по теперішній час, виходячи з розміру середньої заробітної плати 13 826,5 грн. на місяць.

Свої вимоги мотивував тим, що наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 11.09.2019 року за №150-к його прийнято на роботу обрубувачем 3 розряду ливарного цеху з 16.09.2019 року з випробувальним строком 1 місяць.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 26.08.2020 року за №148-к його звільнено з роботи 26.08.2020 року по ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку 11 календарних днів.

Зазначив, що при звільненні йому не було виплачено заробітну плату за липень, серпень місяці 2020 року у сумі 14 507,33 грн., що підтверджується відповідною довідкою про заборгованість по заробітній платі від 01.10.2020 року, тому цю заборгованість він просив стягнути з відповідача у примусовому порядку.

Також на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача у примусовому порядку середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 26.08.2020 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньої заробітної плати 13 826,5 грн. на місяць, середньоденної заробітної плати 461 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 21 667 грн. (двадцять одна тисяча шістсот шістдесят сім грн. 00 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконність і необґрунтованість рішення суду, ставить питання про його скасування в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 667 грн., з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову позивачеві у задоволенні цих позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник вважає, що Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області при ухваленні рішення в обов`язковому порядку в резолютивній частині судового рішення повинно було чітко визначено період затримки проведення розрахунку з ОСОБА_1 , за який саме було прийнято рішення про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 667 грн.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача, поданий до суду апеляційної інстанції 23.04.2021 позивачем ОСОБА_1 колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії відзиву іншій стороні по справі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 11.09.2019 року за №150-к ОСОБА_1 прийнято на роботу обрубувачем 3 розряду ливарного цеху з 16.09.2019 року з випробувальним строком 1 місяць (а.с. 3).

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 26.08.2020 року за №148-к позивача звільнено з роботи 26.08.2020 року по ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку 11 календарних днів (а.с. 4).

На час подання позову перед позивачем ОСОБА_1 існувала заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 507,33 грн. (а.с. 6), проте дана сума заборгованості 02.11.2020 року була сплачена Товариством з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» ОСОБА_1 , на його картковий рахунок, що підтверджено відповідною копію платіжного доручення від 02.11.2020 року (а.с. 27).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наданих сторонами, виходив з того, що відповідачем на користь позивача на його картковий рахунок 02.11.2020 року була сплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 507,33 грн., тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В той же час з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 667 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбаченаст. 117 КЗпП України відповідальність.

При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з правлюдини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року.

У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку,

на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд першої інстанції встановив, що позивача було звільнено 26.08.2020 року, а остаточний розрахунок з ним був проведений відповідачем 02.11.2020 року (а.с. 4, 27).

З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 20.08.2020 року за №9 вбачається, що в червні і липні місяці 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) ОСОБА_1 нарахована заробітна плата розмірі 21 326,40 грн. (10 951,55 грн. +10374,85 грн.).

В червні і липні місяці 2020 року було 43 робочі дні, тому, виходячи з положень пункту 8 Порядку №100, суд першої інстанції встановив, що середньоденна заробітна плата позивача складає 495,96 грн. (21326,40 грн.: 43 робочих дні за останні два місяці роботи).

Суд першої інстанції також встановив, що кількість робочих днів затримки нарахованої заробітної становить період з 26.08.2020 року (день звільнення) по 01.11.2020 року включно, що становить 47 робочих днів, оскільки остаточний розрахунок було проведено з позивачем 02.11.2020 року, тому, відповідно середній заробіток за час затримки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні становить 23310,12 грн. (495,96 грн. х 47 днів затримки розрахунку).

З наведеного вище вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи визначив період затримки при звільненні невиплаченої позивачу заробітної плати, встановивши його з 26.08.2020 року (день звільнення) по 01.11.2020 року (останній день несплати заробітної плати, оскільки остаточний розрахунок було проведено з позивачем 02.11.2020 року, кількість днів затримки розрахунку становить 47 днів, тому доводи скаржника про не визначення судом періоду затримки розрахунку, колегія суддів відхиляє.

З наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за несвоєчасно виплачену йому при звільненні заробітну плату вбачається, що позивач просив стягнути на його користь суму заборгованості, яку він визначив в розмірі 21 667 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати, яку він визначив в сумі 461 грн. помноженої на 47 днів затримки розрахунку в період з 26.08.2020 року по 01.11.2020 року включно.

Суд першої інстанції, беручи до уваги положення ч.1 ст.13 ЦПК України, стягнув з відповідача на користь позивача, визначену останнім суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 21 667 грн., хоча нарахована судом невиплачена заробітна плата при звільненні становить більшу суму 23 310,12 грн., однак суд задовольнив вимоги в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що не суперечить нормам закону.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.374,375,381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: