ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1655/20

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/621/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості 1/2 частини автомобіля,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки VOLKSWAGEN 70Х0С2А, кузов НОМЕР_1 , 1999 року випуску в сумі 72 240 грн та судові витрати - 840,80 грн сплаченого судового збору, 1 200 грн за проведення автотоварознавчого дослідження, 7 000 грн за надання адвокатських послуг.

Позов обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1999 по 18.02.2020, за час якого ними за спільні сімейні кошти 21.09.2010 був придбаний вищевказаний автомобіль.

26.12.2019 ОСОБА_2 , без її згоди через ТОВ «Торговий Альянс» продав спільно придбаний автомобіль ОСОБА_3 . Оскільки на даний час автомобіль знаходиться у власності третіх осіб, позивачка має право на грошову компенсацію вартості 1/2 його частини в прядку поділу спільного майна подружжя.

Зазначала, що вартість автомобіля, вказана в договорі, не відповідає дійсній ринковій вартості і є суттєво заниженою, відповідно до висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 22.06.2020 середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 144 480 грн, половина якої і підлягає стягненню на її користь.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.02.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 72 240 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн в рахунок сплаченого судового збору та 1 200 грн витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачкою не доведено належними доказами факту продажу автомобіля без її згоди та факту використання коштів не в інтересах сім`ї, при цьому згідно правових висновків Верховного Суду обов`язок доведення використання коштів не в інтересах сім`ї покладається на позивача.

Заявник не погоджується з ринковою вартістю автомобіля, визначеною у висновку експерта, оскільки експертом визначено не вартість конкретного автомобіля, а середню ринкову вартість аналогічного автомобіля, із застереженням вона визначена без врахування його фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання. У свою чергу спірний автомобіль на момент продажу потребував проведення ремонтних робіт двигуна, паливної, гальмівної та ходової систем. Позивач під час судового розгляду зобов`язаний був надати суду дійсну вартість спірного автомобіля або докази, що таке дослідження провести неможливо.

Зазначає, що витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у сумі 1 200 грн були понесені до звернення позивачки до суду, тому не є судовими витратами та не підлягають до відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що у постановах Верховного Суду, які прийняті пізніше постанов, зазначених відповідачем в апеляційній скарзі, викладено правові висновки у аналогічних справах, відповідно до яких обов`язок доведення наявності письмової згоди на відчуження автомобіля та використання отриманих від продажу коштів на потреби сім`ї покладається на того з подружжя, хто його відчужив.

Позивачка вказує, що вартість автомобіля була визначена відповідно до висновку експерта та відповідає правовим висновкам Верховного Суду (справа № 127/7029/15-ц), наголошує, що вартість проданого відповідачем автомобіля у сумі 18 000 грн є явно заниженою і згоди у разі відчуження автомобіля за такою ціною вона б не надавала.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього, а матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 давала письмову згоду на відчуження спірного транспортного засобу, та використання коштів від його реалізації в інтересах сім`ї.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1999, який було розірвано 18.02.2020 органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей № 03 від 16.01.2020 (а.с. 5-6, 60).

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль VOLKSWAGEN 70Х02А, 1999 року випуску, кузов НОМЕР_1 , що сторонами не заперечується.

26.12.2019 між Прилуцькою філією ТОВ «Торговий Альянс», яка діє на підставі договору комісії № 6153/19/3661 від 26.12.2019 укладеного з ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6153/19/3661, відповідно до якого ОСОБА_3 придбала у власність належний ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль VOLKSWAGEN 70Х02А, 1999 року випуску, кузов НОМЕР_1 , вартістю 18 000 грн (а.с. 7-8).

Відповідно до висновку експерта № 038/20 від 22.06.2020 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження з оцінки автомобіля середня ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN 70Х0С2А, кузов НОМЕР_1 , двигун V-1896 куб.см, дизель 1999 року випуску, вантажопасажирський, зареєстрованого в Україні, без врахування його фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання станом на 31.05.2020 становить 144 480 грн (а.с. 10-13).

Згідно копії з квитанції до прибуткового касового ордера № 038/20 від 19.06.2020 за експертне автотоварознавче дослідження автомобіля VOLKSWAGEN 70Х0С2А, шасі № НОМЕР_1 ОСОБА_1 сплатила СПД ОСОБА_4 1 200 грн (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 та ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

За положеннями ч. 1 ст. 60 СК України, які узгоджуються з приписами ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69 СК України).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17, від 19.11.2019 справа № 757/6978/17-ц, від 28.03.2018 справа № 759/14349/15-ц, від 07.02.2018 справа № 654/5243/14-ц, від 06.02.2018 справа № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 справа № 404/1515/16-ц, від 11.04.2019 справа № 339/116/16-ц.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм чинного законодавства, встановивши, що спірний транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN 70Х0С2А сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір або будь-яка домовленість про розподіл майна, ОСОБА_2 здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, районний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що позивачкою не доведено належними доказами факту продажу автомобіля без її згоди та факту використання коштів не в інтересах сім`ї, з огляду на те, що письмова згода позивачки на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, у матеріалах справи відсутня, інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження продажу авто за згодою позивачки, або доказів, які б підтверджували, що ці кошти були отримані подружжям та витрачені в інтересах сім`ї, на її утримання чи на погашення боргів, матеріали справи не містять. Також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 1/2 частини коштів від продажу вказаного автомобіля.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Оцінюючи доводи позивача про те, що він не погоджується з ринковою вартістю автомобіля, визначеною у висновку експерта, оскільки експертом визначено не вартість конкретного автомобіля, а середню ринкову вартість аналогічного автомобіля, із застереженням вона визначена без врахування його фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає за необхідне дотриматися правового висновку Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, згідно якого вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Також відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірний автомобіль на момент продажу потребував проведення ремонтних робіт двигуна, паливної, гальмівної та ходової систем.

Однак, колегія суддів вважає обґрунтованими посилання відповідача на те, що витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у сумі 1 200 грн були понесені до звернення позивачки до суду, тому не є судовими витратами та не підлягають до відшкодування за рахунок відповідача, враховуючи наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 139 ЦПК України регулюється питання витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз.

Частинами 3-9 вказаної статті встановлено, що експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 п. 1, 3, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться на замовлення учасника справи (ч. 1 ст. 108 ЦПК України).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг). Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення ст. 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Таким чином ЦПК України встановлює порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 справа №824/647/19-а.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою було надано до суду висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження з оцінки автомобіля марки VOLKSWAGEN 70Х0С2А № 038/20 від 22.06.2020, зроблений за заявою ОСОБА_1 до подання її позову до суду. За проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля позивачкою було сплачено 1 200 грн.

У свою чергу, відповідно до вищенаведених норм процесуального законодавства кошти, сплачені за проведення автотоварознавчого дослідження автомобіля, не відносяться до судових витрат та чинним ЦПК України не передбачено їх відшкодування стороні на користь якої ухвалено позитивне рішення суду.

Стягнувши витрати за проведення автотоварознавчого дослідження, районний суд не врахував вказані вище норми процесуального права, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1200 грн витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження, необхідно скасувати, відмовивши позивачці в їх стягненні, а в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1200 грн витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження - скасувати.

У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат за проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 1200 грн - відмовити.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко