Провадження №22-ц/812/898/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №473/3749/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди, стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди, стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, повернення земельної ділянки.

Позивач зазначав, що 29 червня 2016 року між ним та відповідачем в письмовій формі було укладено договір оренди земельної ділянки за яким він передав належну йому ділянку (кадастровий номер :04:000:0097) загальною площею 5,2005 га, що розташована в межах території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. в строкове платне користування ФОП ОСОБА_3 строком на 10 років. 29 червня 2016 року право оренди землі було зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, номер запису 15219743. Відповідно до його умов орендар набув право на особисте використання об`єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов`язався сплачувати орендну плату в розмірі 6059,65 грн. на рік, що складає 5 % від нормативної грошової вартості земельної ділянки, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю.

Посилаючись на те, що відповідач не виплатив орендну плату за 2018-2019 роки (2 роки) в сумі 12119,3 грн., то повинен сплатити пеню передбачену умовами договору - подвійну ставку НБУ діючу на день виникнення боргу (3731,86 грн. ) та 3% річних від простроченої суми (482,74 грн.), інфляційні втрати - 468,97 грн., а всього позивач просив стягнути на його користь 16802,87 грн., достроково розірвати договір оренди, зобов`язати ФОП ОСОБА_3 повернути земельну ділянку у стан, в якому її одержано в оренду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що перерахування ОСОБА_4 з урахуванням укладеного ним договору про спільну діяльність з ФОП ОСОБА_3 , на банківську картку позивача 17009 грн. 05 коп. - є доказом належного виконання відповідачем умов договору оренди щодо сплати орендної плати за 2018-2019 роки.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вважає невстановленим в судовому засіданні факту оплати йому орендної плати, а до зворотного висновку суд дійшов помилково. Так, перераховані на його рахунок кошти не відповідають розміру орендної плати встановленій законом, а саме 6059, 65 грн за рік, а також в квитанції не зазначено призначення платежу.

Також, апелянт зазначав, що скріншоти смс-повідомлень, де ОСОБА_4 зазначає, що він перерахував орендну плату, не стосується спірного періоду 2018 -2019 років, оскільки вказані повідомлення мали місце в 2020 році.

В апеляційній скарзі міститься посилання і на те, що договір між ФОП ОСОБА_3 , відповідачем у справі, та ОСОБА_5 про спільну діяльність не є належним доказом щодо обсягу прав та обов`язків про оплату саме ОСОБА_4 замість ФОП ОСОБА_3 орендної плати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи, вбачається, і таке встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки (кадастровий номер :04:000:0097) загальною площею 5,2005 га., що розташована в межах території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району та яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на прав власності на земельну ділянку серія ІV-МК №001096 виданим 21 лютого 2001 року Дмитрівською сількою радою, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 в письмовій формі було укладено 29 червня 2016 року договір оренди землі за яким ОСОБА_2 передав належну йому земельну ділянку в строкове платне користування ФОП ОСОБА_3 .

Договір було укладено строком на 10 років, 29 червня 2016 року право оренди землі було зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, номер запису 15219743.

Заявляючи позовні вимоги про дострокове розірвання договору оренди землі, позивач ОСОБА_2 вказував на те, що всупереч вимогам закону та положенням договору, відповідач не сплачував йому орендну плату за 2018 та 2019 роки.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Відповідно до частини 1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї з сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 Закону та умовами договору.

Частиною 1 ст. 24 цього Закону передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Так, відповідно до умов викладених в п.4.2 договору оренди, укладеного між сторонами, відповідач зобов`язувався вносити орендну плату за користування земельною ділянкою у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі в розмірі 6059,65 грн. з урахуванням індексів інфляції і орендна плата мала сплачуватися за кожен рік оренди земельної ділянки одним платежем не пізніше 30 грудня поточного року.

Заперечуючи проти доводів позивача щодо несплати орендної плати за 2018-2019 роки, відповідачем зазначено, що він здійснює спільну діяльність із фізичною особою ОСОБА_4 , який за погодженням із відповідачем здійснював розрахунки з орендодавцями, якім треба було гроші перераховувати на картку. Так, на усне прохання ОСОБА_2 у зв`язку з його хворобою та відсутністю банківської картки в нього, 13 лютого 2018 року на рахунок його сестри ОСОБА_6 було сплачено 4000 грн. Після отримання позивачем банківської картки, 10 листопада 2018 року на рахунок позивача перераховано 14999 грн. та 31 грудня 2019 року перераховано 2010 грн. 05 коп. в рахунок орендної плати.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав договір про спільну діяльність від 17 вересня 2013 року, який уклав із ОСОБА_4 , відповідно до умов якого сторони шляхом об`єднання майна та спільної діяльності домовилися діяти спільно в сфері вирощування на орендованих землях сільськогосподарських культур з метою реалізації та отримання прибутку (а.с.102-103). Пунктом 5.3 цього договору встановлено, що сторона -2 в договорі, а саме ОСОБА_4 здійснює виплати по орендній платі.

Із наданих платіжних квитанції ПриватБанку убачається здійснення ОСОБА_4 вказаних відповідачем платежів на банківські картки позивача ОСОБА_2 та картку його сестри ОСОБА_6 (а.с. 61).

Вказані факти, а саме отримання грошей, підтверджені показами свідків в судовому засіданні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Аналізуючи наведені докази, районний суд правильно зазначив про те, що будь-яких інших правовідносин зобов`язального характеру між сторонами не існує. В зв`язуй з цим, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що перерахування ОСОБА_4 на підставі договору про спільну діяльність з ФОП ОСОБА_3 від 17 вересня 2013 року коштів протягом 2018-2019 років на банківські картки ОСОБА_2 є доказом належного виконання ФОП ОСОБА_3 умов договору оренди користування земельною ділянкою належної позивачу за 2018-2019 роки відповідно на загальну суму 17009,05 грн.

Крім цього, відповідачем надано скріншоти смс- повідомлень з сестрою позивача ОСОБА_6 в 2020 році, де вона зазначає номер своєї банківської карти та позивача, вказує, що брат у неї та підтверджує, що за оренду прийшло 8000 грн. (а.с. 63-64).

Обставини отримання саме орендної плати у 2020 році у той же самий спосіб, шляхом перерахунку ОСОБА_4 коштів на банківську карту позивач не оспорює, проте, в апеляційній скарзі вказує, що сам ОСОБА_4 вказав, що то перерахована орендна плата. Таким чином, спосіб оплати орендної плати шляхом перерахунку коштів на банківську картку, яким скористалися сторони в 2018, 2019 році, було продовжено і в 2020 році, з чим позивач не спорить.

Таким чином, послідовність наведених дій протягом трьох років, вказує на те, що ОСОБА_4 сплачувалася у такий спосіб саме орендна плата.

Не можна прийняти до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_4 сплачував йому кошти як безповортну допомогу на лікування, оскільки сам ОСОБА_4 та відповідач цього не визнають, а будь-які тому докази відсутні, як відсутня і мотивація такої дії.

Не можна також погодитись і з доводами в апеляційній скарзі на те, що договір про сумісну діяльність не відповідає вимогам закону, що ОСОБА_4 ухиляється від сплати податків, оскільки вказані обставини виходять за межі доказування в даній справі і можуть бути предметом розгляду інших компетентних державних інституцій. А тому такі доводи не спростовують факту отримання позивачем грошових коштів як орендну плату за землю.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд вірно визначився з характером спірних правовідносин а також нормативними актами які їх регулюють, наданим сторонами доказам надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність в судовому засіданні належними та допустимими доказами факт отримання позивачем ОСОБА_2 орендної плати за 2018-2019 роки, а тому правильно вказав про відсутність законних підстав для розірвання договору оренди, з вказаних позивачем підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 17 травня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова