Дата документу 31.03.2021
Справа № 334/8666/19
Провадження № 2/334/438/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Ісакова Д.О.,

за участю секретаря Прийменко А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку розташованого на земельній ділянці площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позову позивач вказав, що з 22.07.2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.08.2010 року шлюб між ними розірваний. Незважаючи на наявність судового рішення про розірвання шлюбу, вони з відповідачкою продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне домашнє господарство, виховували сина.

Місцем постійного проживання сім`ї був будинок АДРЕСА_1 .

Будинок за зазначеною адресою належав йому на підставі договору купівлі-продажу № 1368 від 29.03.1996 року, укладений між ним (покупцем) та ОСОБА_6 (продавцем) Договір зареєстрований Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 29.03.1996 року, інвентаризаційний номер постійного зберігання 1368. Ціна договору карбованців.

На земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд були розташовані: житловий будинок літ.А цегляний житловою площею 29,8 кв.м.; вбиральня літ. Г; літня кухня літ. Б; гараж літ. Г; паркан 1, водопровід 2.

02.12.1996 року будинок був відчужений позивачем на користь ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу № 1762.

У березні 2003 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку № 1368 від 29.03.1996 року недійсним, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-2345/2003 від 02.06.2003 року була затверджена мирова угода між позивачем та ОСОБА_7 згідно умов якої за позивачем було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

28.11.2003 року ОП ЗМБТІ була здійснена державна реєстрація права власності за позивачем.

Починаючи з березня 2003 року до січня 2004 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд позивачем були збудовані: літня кухня літ. Ж розміром 5,95 х 6,00 м; мансарда літ. МС над Ж розміром 5,95х6,0 м; навіс К розміром 4,40 х 4,75х41м.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 29.01.2004 року позивачу було дозволено зареєструвати зазначені споруди.

17.03.2004 року позивач, як власник будинку передав його у дар ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 550.

Згідно зазначеного договору відповідачка прийняла у дар будинок АДРЕСА_1 , збудований за земельній ділянці площею 395 кв.м. на якій розташовані: житловий будинок літ. А площею 30,0 кв.м.; гараж літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Ж; навіс К; паркани № 1, 3, 4; замощення №1. Договір оцінений у 59089,00 грн.

30.04.2004 року ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності на будинок за відповідачкою.

Після реєстрації права власності за відповідачкою, позивач за рахунок спільних коштів подружжя розпочав роботи з повного переобладнання житлового будинку, будівництво прибудови до житлового будинку, тощо.

Внаслідок виконаних робіт усі споруди були переобладнані і до складу житлового будинку увійшли: житловий будинок літ. Л з прибудовою літ. Л і мансардою літ. мс загальною площею 132,7 кв.м., житловою площею 58,3 в.м.; навіс літ. М; гараж літ. Д з оглядовою ямою та козирком; літня кухня літ. Ж з мансардою літ. мс; замощення 11; паркан № 4; ворота № 5.

Таким чином, майно, яке було передано відповідачці у дар за час шлюбу істотно збільшилося у розмірі та у своїй вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Наявність на земельній ділянці зазначених споруд підтверджується висновком судового експерта № 2388 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, про ступінь готовності будинку - 100%; технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 складеним ФОП ОСОБА_8 .

На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 2-1286/09 від 06.02.2009 року про затвердження мирової угоди ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний будинок.

Натомість, ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/7462/15-ц від 28.10.2015 року скасовано вищевказану ухвалу.

Також скасована державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Станом на час звернення до суду із позовом будинок АДРЕСА_1 перебуває в статусі недобудованого житлового будинку.

Посилаючись на ст.ст. 60, 61, 62, 74 Сімейного кодексу України позивач вважає спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності.

Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок позбавляє позивача вимагати визнання права власності на нього, оскільки відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, тобто новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єктом незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

З урахуванням викладеного позивач просить визнати незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Ухвалою від 02.01.2020 року розгляд справи призначений в порядку загального позовного провадження.

13.05.2020 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, в якій вказав, що не згодний з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

10.08.2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій не погодився із відзив на позовну заяву та наполягав на задоволенні позовної заяви.

26.08.2020 року представник відповідача подав до суду заперечення.

Ухвалою від 13.01.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в судове засідання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити та визнати незавершене будівництвом житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що спірний будинок є самочинно збудованим. Просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, вислухавши учасників процесу, свідків, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п.2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 22.07.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Місцем постійного проживання сім`ї Романових був будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31.08.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний.

Будинок за зазначеною адресою належав позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 1368 від 29.03.1996 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (продавцем) Договір зареєстрований Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 29.03.1996 року, інвентаризаційний номер постійного зберігання 1368. Відповідно до Договору житловий будинок проданий за карбованців.

На земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд були розташовані: житловий будинок літ.А цегляний житловою площею 29,8 кв.м.; вбиральня літ. Г; літня кухня літ. Б; гараж літ. Д; паркан 1, водопровід 2.

02.12.1996 року будинок був відчужений позивачем на користь ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу № 1762.

У березні 2003 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку № 1368 від 29.03.1996 року недійсним, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-2345/2003 від 02.06.2003 року була затверджена мирова угода між позивачем та ОСОБА_7 згідно умов якої за позивачем було визнане право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

28.11.2003 року ОП ЗМБТІ була здійснена державна реєстрація права власності за позивачем.

Починаючи з березня 2003 року до січня 2004 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд позивачем були збудовані: літня кухня літ. Ж розміром 5,95 х 6,00 м; мансарда літ. МС над Ж розміром 5,95х6,0 м; навіс К розміром 4,40 х 4,75х41м.

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 29.01.2004 року позивачу було дозволено зареєструвати зазначені споруди.

17.03.2004 року позивач, як власник будинку передав його у дар ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 550.

Згідно зазначеного договору відповідачка прийняла у дар будинок АДРЕСА_1 , збудований за земельній ділянці площею 395 кв.м. на якій розташовані: житловий будинок літ. А площею 30,0 кв.м.; гараж літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Д; літня кухня з мансардою літ. Ж; навіс К; паркани № 1, 3, 4; замощення №1. Договір оцінений у 59089,00 грн.

30.04.2004 року ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності на будинок за відповідачкою.

Після реєстрації права власності за відповідачкою, позивач розпочав роботи з повного переобладнання житлового будинку, будівництво прибудови до житлового будинку, тощо.

06.02.2009 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя була розглянута цивільна справа № 2-1286/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про розірвання договору підряду від 10.06.2008 року та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно.

Під час розгляду вказаної цивільної справи судом була винесена ухвала від 06.02.2009 року про затвердження між сторонами мирової угоди. Згідно з вказаною ухвалою про затвердження мирової угоди, за ОСОБА_4 було визнано право власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ухвали суду від 06.02.2009 року про затвердження мирової угоди, жилий будинок складався з наступного: житловий будинок літ. Л з прибудовою літ. Л і мансардою літ. мс загальною площею 132,7 кв.м., житловою площею 58,3 в.м.; навіс літ. М; гараж літ. Д з оглядовою ямою та козирком; літня кухня літ. Ж з мансардою літ. мс; замощення 11; паркан № 4; ворота № 5.

На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 2-1286/09 від 06.02.2009 року про затвердження мирової угоди ОП ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний будинок.

Натомість, ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/7462/15-ц від 28.10.2015 року скасовано вищевказану ухвалу.

Також скасована державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Допитані в судових засіданнях свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 вказали, що спочатку будинок був невеликий, старий, глинобитний, а зараз будинок значно збільшився у розмірах, став двоповерховим. При цьому, необхідно звернути особливу увагу суду на покази свідка ОСОБА_5 , який зазначив, що будівлю розбудовував особисто його батько і будинок значно збільшився у розмірах, з`явився другий поверх, будинок став значно просторнішим.

В цій частині показання свідка ОСОБА_5 заслуговують на довіру, оскільки він проживає в цьому будинку з самого народження.

Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 06.02.2009 р., на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації. А відповідно до ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009 р.), одним з головних напрямів містобудівної діяльності є ліцензування певних видів господарської діяльності у будівництві в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції станом на 06.02.2009 р.), архітектурна діяльність - це діяльність по створенню об`єктів архітектури, яка включає, зокрема, будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) будівель і споруд. А відповідно до ст. 17 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції станом на 06.02.2009 р.), господарська діяльність, пов`язана із створенням об`єктів архітектури, підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 2 Порядку ліцензування певних видів господарської діяльності у будівництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1396 від 05.12.2007 р. (в редакції станом на 06.02.2009 р.), юридична особа та фізична особа (підприємець) - суб`єкти господарської діяльності, що мають намір провадити будівельну діяльність, повинні отримати ліцензію згідно з цим Порядком.

Ліцензійні умови провадження будівельної діяльності (вишукувальні та проектні роботи для будівництва, зведення несучих та огороджуючих конструкцій), затверджені спільним Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 112/182 від 13.09.2001 р. (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 08.11.2001 р. за № 939/6130), які діяли станом на 06.02.2009 р., встановлюють, що до будівельної діяльності, яка підлягає ліцензуванню, відносяться, зокрема, архітектурне та будівельне проектування, будівельні та монтажні роботи, зведення несучих та огороджуючих конструкцій будівель та споруд (в тому числі житлових).

Аналогічні вимоги встановлюють Ліцензійні умови провадження господарської діяльності у будівництві, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури, затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 47 від 27.01.2009 р. (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 11.03.2009 р. за № 226/16242).

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009 р., на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути, зокрема, забезпечені:

- розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови;

- розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів;

урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009 р., на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), державне регулювання у сфері містобудування полягає, зокрема, в:

- наданні вимог щодо урахування державних інтересів під час розроблення містобудівної документації;

- проведенні експертизи містобудівної документації та комплексної державної експертизи проектів конкретних об`єктів;

- контролі за дотриманням законодавства у сфері містобудування, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних, затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів, раціональним використанням територіальних і матеріальних ресурсів при проектуванні та будівництві.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 06.02.2009р.), реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Будівництво об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Це право ради можуть делегувати відповідним виконавчим органам. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 07.06.2018р. та на 20.12.2019р.), реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлена певний порядок проведення будівництва і державного контролю за порядком здійснення будівельних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт. Виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), повідомлення про початок виконання підготовчих робіт не дає права на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В той же час, Позивач не надав суду жодних належних доказів того, що ним складалось і направлялось до уповноваженого державного контролюючого органу в установленому законодавством порядку повідомлення про початок виконання підготовчих робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. А у відповідності до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Незважаючи на це, Позивач не надав суду жодних належних доказів того, що ним складалось і направлялось до уповноваженого державного контролюючого органу в установленому законодавством порядку повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 07.06.2018 р. та на 20.12.2019 р.), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом 10 (десяти) робочих днів з дня реєстрації заяви. А у відповідності до ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 20.12.2019 р.), експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004 р., прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об`єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2018 р., прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно- будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Проект на будівництво чи будівельний паспорт житлового будинку не замовлявся і не складався, повідомлення чи декларації щодо виконання підготовчих робіт, виконання будівельних робіт та готовність до експлуатації начебто збудованого спірного житлового будинку у встановленому законодавством порядку не готувались і до уповноважених державних контролюючих органів не подавались. Жодних належних доказів виконання цих обов`язкових дій і введення житлового будинку в експлуатацію у встановленому законодавством порядку Позивачем не надано, хоча такий обов`язок Позивача прямо передбачений ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України.

При винесені рішення по цій цивільній справі слід також враховувати, що спірний жилий будинок є не об`єктом незавершеного будівництва, а самочинно збудованим об`єктом. Ці об`єкти цивільних правовідносин мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання. У зв`язку з цим, визнання права власності на нього також не передбачене законодавством.

Незавершеним будівництвом слід вважати недобудований чи неприйнятий у встановленому законодавством порядку в експлуатацію об`єкт, якщо його будівництво було розпочато на відведеній для цього земельній ділянці, за наявності дозвільних документів на початок будівництва та у відповідності до складеного та погодженого відповідно до законодавства проекту будівництва.

При недотриманні будь-якої з вищевказаних умов будь-яке будівництво є самочинним.

На необхідність чітко розрізняти незавершене будівництво та самочинно збудований об`єкт вказав Касаційний Господарський суд у складі Верховного суду у своїй Постанові по господарській справі № 916/633/19 від 18.12.2019 р.

Ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 06.02.2009 р.) передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України (в діючий редакції) визначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, в свою чергу, передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з п. 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку частик об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 р. (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за № 774/14041), не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, а питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до п. 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 146 від 05.09.2003р., до самовільного відноситься будівництво будинків та господарських будівель, реконструкція та капітальний ремонт, прибудови, надбудови, здійснені без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.

На цей момент вказані Методичні рекомендації № 146 від 05.09.2003 р. скасовані Розпорядженням Кабінету міністрів України № 166-р від 10.03.2017 р., але вони діяли станом на 06.02.2009р., тобто станом на момент винесення ухвали про затвердження Шевченківським районним судом м. Запоріжжя мирової угоди, відповідно до якої відповідач набула право власності на перебудоване і переобладнане нерухоме майно.

У відомчих будівельних нормах «ВСН 61-89(р)», які були введені Державним комітетом архітектури СРСР з 01.07.1990 р. і діяли станом на 06.02.2009 р. було зазначено наступне (цитується мовою оригіналу): «Реконструкция жилого дома - зто комплекс строительньїх работ и организационно-технических мероприятий, связанньїх с изменением основних технико-зкономических показателей жилого дома (количества и площади квартир, строительного обьема и общей площади дома) или его назначения и осуществляемьіх в целях улучшения условий проживання и приведення зксплуатационньїх показателей жилого дома к уровню современньїх требований. Реконструкция жилого дома может включать: изменение планировки помещений, возведение надстроек, встроек, пристроек, а при наличии обоснований - частинную разборку здания; повьішение уровня инженерного оборудования, включая наружньїе сети (кроме магистральньїх); замену изношенньїх и морально устаревших конструкций и инженерного оборудования на современньїе, более надежньїе и зффективньїе, улучшающие зксплуатационнье показатели жилого дома; улучшение архитектурной вьіразительности здания, а также благоустройство прилегающей территории».

Практично аналогічне поняття «реконструкція об`єкта нерухомості» міститься в п. З Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 295 від 22.07.2009 р., відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не може бути визнаним право власності, в тому числі право спільної сумісної власності, на об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

В розумінні ст. 376 ЦК України в будь-якому випадку, позовні вимоги такого роду витікають з наявності або відсутності права власності і суд, приймаючи рішення щодо розподілу спільного майна подружжя, зобов`язаний встановити факт наявності саме права власності на майно, яке підлягає розподілу. Таким чином, питання наявності або відсутності права власності є основним питанням, а всі інші - похідними та залежними від основного.

Висновки Верховного Суду пояснюють про те, що у разі, якщо річ в позовній заяві йде про розподіл спільного майна подружжя, сторони перш за все мають на меті саме визнання права власності. І в тому випадку, коли предметом спору є самочинно збудоване майно, суди зобов`язані також звертає увагу на ту обставину, що позовною вимогою позивача є саме визнання права спільної сумісної власності на самочинно збудоване майно. Таким чином, можливе задоволення позову з саме таким формулюванням позовних вимог прямо суперечить ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу У країни.

Позивач зазначає, що після розлучення він фактично проживав з відповідачем однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах. Втім, вказане твердження скасовується копією позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 в які зазначено, що шлюб розпався з квітня 2009р., оскільки шлюбні відносини припинено. Аналогічна інформація про дату фактичного припинення шлюбу зазначена в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2010 р. по цивільній справі № 2-6400/2010.

16.10.2010 року вчинений актовий запис про розірвання шлюбу, що також спростовує факт проживання однією сім`єю позивача і відповідача у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу, що підтверджується відповіддю Ленінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану вих. № 05/02-04-01-09.1 від 15.04.2016 р.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не дали однозначних свідчень про те, що позивач і відповідач продовжували проживати однією сім`єю після розірвання шлюбу, вести спільне господарство, мати спільний бюджет та інше. Вони навіть не знали, що шлюб припинено. Це свідчить про те, що вони не були достатньо близькими знайомими позивача та відповідача, щоб знати про такі деталі їх життя.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_5 слід зазначити, що він упереджено ставиться до відповідача як до своєї матері, вважає її чужою людиною, відчуває до неї неприязнь. В той же час, ОСОБА_5 виявляє емоційну прихильність до батька (позивача), якого любить і цінить. Це вказано в рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2018 р. по цивільній справі № 334/4544/16-ц. Таким чином, відношення до позивача як до батька, та негативне ставлення до відповідача як до матері вплинули на об`єктивність свідчень ОСОБА_5 . Розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем відбулось 31.08.2010 р., коли свідку ОСОБА_5 було лише 9 (дев`ять) років. Також свідок ОСОБА_5 зазначив, що відповідачка виїхала з будинку приблизно у 2015 р., тобто коли йому було лише 14 (чотирнадцять) років. Таким чином, внаслідок невеликого віку, свідок ОСОБА_5 не міг об`єктивно оцінити стан взаємовідносин між батьками. З огляду на це, свідчення ОСОБА_5 щодо проживання позивача та відповідача однією сім`єю не заслуговують на увагу.

Таким чином, жодних належних доказів факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю з квітня 2009р. суду не надано.

Суд звертає увагу, що Верховний суд неодноразово наголошував на тому, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Саме ці обставини мають встановлюватись судом, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Зокрема, це вказано у постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018 р. по цивільній справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18).

Оскільки з квітня 2009 року позивач і відповідач не проживали однією сім`єю і не підтримували фактичних шлюбних відносин, у них не виникло права спільної сумісної власності на будь-яке майно, яке було набуте в період з квітня 2009 року і по момент подання позовної заяви по цій цивільній справі.

Під час розгляду справи позивач не надав суду доказів, що в організації, що має відповідну ліцензію, було замовлено та складено проект перебудівництва спірного житлового будинку; проект перебудівництва проходив експертизу в організації, що має відповідну ліцензію; будівництво здійснювала особа, яка має для цього відповідну ліцензію; укладення будь-якого договору на відбудову жилого будинку; наявності платіжних документів щодо оплати позивачем будівництва та придбання будівельних матеріалів; отримання будь-яких дозвільних документів, які б надавали право на початок і подальше здійснення будівельних робіт; введення перебудованого жилого будинку в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Стосовно висновку експерту № 2388 від 07.06.2018 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, який додано позивачем до позовної заяви, суд зазначає наступне:

висновок експертизи складено 07.06.2018 р., позовна заява по цій цивільній справі підписана позивачем 19.12.2019 р., а подана до суду 20.12.2019 р.; таким чином, висновок експертизи складений поза межами цієї цивільної справи і не має до неї ніякого відношення; у висновку експертизи взагалі не висвітлюється питання стосовно того, чи відповідає реконструкція будинку законодавству та всім встановленим в Україні будівельним нормам, але ж саме це питання є ключовим.

З урахуванням вище наведеного, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку розташованого на земельній ділянці площею 0,0409 га за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ісаков Д.О.