Справа № 148/2039/20
Провадження № 22-ц/801/929/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 рокуСправа № 148/2039/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №148/2039/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Саламахи О.В.

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 19.02.2006 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, у якому у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому, через погіршення сімейних відносин, шлюб було розірвано. Потім сторони знову відновили шлюбні відносини і у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, з травня 2020 року через погіршення сімейних відносин позивач з дітьми стали проживати окремо. Позивач працює, однак її доходу не вистачає для належного утримання дітей, враховуючи економічний стан в країні, дистанційне навчання, яке в свою чергу потребує сучасного технічного обладнання та інтернету. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча в даний час неофіційно займається автомобільним бізнесом, влаштовує своє особисте життя, а тому має можливість сплачувати аліменти. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.06.2020 і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01.12.2020 і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати повністю та постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01 червня 2020 і до досягнення кожною дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції безпідставно не враховано інтереси дітей, не взято до уваги надані позивачем докази та не враховано, майновий стан позивача і матеріальний стан відповідача, оскільки витрати на утримання дитини є значними і саме відповідач покинув сім`ю, а тому має забезпечити хоча б належне утримання своїх дітей.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 8, 11).

Копією рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.03.2008 (а.с. 9) підтверджується, що шлюб між сторонами розірвано.

Копіями довідок Тульчинської міської ради від 28.08.2020 (а.с 10, 12) підтверджується, що діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні.

Відповідно до копії відомості про доходи (а.с. 30), відповідач постійного доходу не має, у січні 2020 року отримав дохід у розмірі 20000 грн. від продажу рухомого майна.

Згідно копії трудової книжки (а.с. 31-33) відповідач є непрацюючим.

Посилання відповідача на те, що він є безробітним належними доказами не доведено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 та ст. 141 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).

Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Згідно положень ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня 2021 року у розмірі 1921 грн., тобто мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину сторін станом на день ухвалення рішення судом становить 960,50 грн.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги позивача про неврахування судом першої інстанції наданих нею доказів та майнового стану позивача і матеріального стану відповідача, який дозволяє сплачувати аліменти на дитину у розмірі по 1500 гривень .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції врахував передбачені ст. 182 СК України обставини, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів відповідача, а також, виконавши вимоги статей 89, 263, 265 ЦПК України, всебічно, повно, об`єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності й надав їм правильну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки у своєму рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун