Проваження № 22-ц/824/1990/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 29 січня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України Нідченка Дмитра Євгеновича про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є. звернувся до суду із вказаним поданням, яке мотивував тим, що у нього на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист № 2-9184/2010, виданий Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 25 січня 2011 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» боргу за кредитним договором №126/07 від 25 грудня 2007 року в розмірі 2873568,64 долари США.

Вказував, що 11 грудня 2013 року за даним виконавчим листом відкрите виконавче провадження № 41176405, копію постанови про відкриття провадження боржником отримано. В рамках виконавчого провадження винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Згідно інформації Державної фіскальної служби України у боржника відсутні відкриті рахунки в установах банків. Встановлено, що боржник не працює, пенсію не отримує, рухоме чи нерухоме майно у нього відсутнє. Водночас встановлено, що згідно відповіді Державної прикордонної служби України боржник протягом 2016-2017 років багаторазово перетинав кордон України (Амстердам, Барселона, Гамбург, Лондон, Москва, Тіват тощо), що свідчить про витрачання коштів у значному розмірі. Станом на момент подачі вказаного подання заборгованість за виконавчим документом боржником не погашено, відсутні докази вчинення боржником дій по виконанню рішення, як і відсутні докази наявності об`єктивних причин, які б унеможливлювали виконання рішення, що у свою чергу свідчить про свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду, бо останній живе повноцінним життям, а борг не повертає. У зв`язку з наведеним просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон

- 2 -

ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за судовим рішенням.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 29 січня 2019 року подання задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом, виданим 25 січня 2011 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі № 2-9184/2010 про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 2873568,64 долари США.

Не погоджуючись із ухвалою, боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання, посилаючись на її незаконність і необгрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що подання державного виконавця не було погоджене з начальником відділу ДВС. Суд не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи належних доказів про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. Зокрема на те, що виконання зобов`язань забезпечувалося нерухомим майном у вигляді восьми земельних ділянок, які перебували в іпотеці банку і на які банк набув права власності у 2018 році через електронні торги, внаслідок чого обсяг зобов`язання зменшився, а тому посилання суду на наявність боргу недоречні. Окрім того виконання зобов`язання боржника забезпечувалося іпотекою квартири АДРЕСА_1 . Боржник знайомився із матеріалами виконавчого провадження у присутності державного виконавця Нідченко Д.Є., який ніяких претензій до нього не висував а факт відсутності у нього майна та доходів не є свідченням його ухилення від виконання рішення. Ухвала суду порушує його права на свободу пересування.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник боржника ОСОБА_1 адвокат Чудновська І.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу Печерського районного суду м.Києва як незаконну.

Головний державний виконавець відділу ПВР Департаменту ДВС МЮ України Нідченко Д.Є. і стягувач ПАТ «ВТБ Банк» належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленням згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Нідченка Д.Є. перебуває виконавче провадження № 41176405 з примусового виконання виконавчого листа № 2-9184/2010, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 25 січня 2011 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» боргу за кредитним договором №126/07 від 25 грудня 2007 року в розмірі

- 3 -

2873568,64 долари США.

Виконавче провадження відкрите за даним виконавчим листом постановою від 11 грудня 2013 року. Рішення на час постановлення оскаржуваної ухвали не виконано, борг в повному обсязі не повернуто.

Задовольняючи подання головного державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, а відтак є передбачені законом підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду з України.

При цьому суд виходив з того, що з часу відкриття виконавчого провадження минуло понад чотири роки, проте сума заборгованості не погашена ні повністю ні навіть частково і боржник, ОСОБА_1 , не вчиняє жодних дій для її погашення. Також суд врахував як значну суму заборгованості, так і те, що боржник періодично виїздить за кордон, витрачаючи кошти на свій розсуд на подорожі (відпочинок), а не на виконання рішення суду, а захист прав та інтересів стягувача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення для виконання судового рішення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті неповного з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної і необгрунтованої ухвали.

Відповідно до п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (ч.1). Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч.3). Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (ч.4).

За змістом наведених норм підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, яке полягає у вчиненні боржником дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'зань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей

- 4 -

обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо (узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконане Верховним Судом України 01 лютого 2013 року).

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Вирішуючи подання, суд уваги на вказані вимоги закону не звернув та в достатній мірі не з`ясував чи ухиляється боржник від виконання зобов`язання, а якщо ухиляється, то в чому це полягає і якими доказами це стверджується.

Суд залишив поза увагою та всупереч п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України, яка покладає на суд обов`язок мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасником, взагалі не дав оцінки поданим боржником 30 жовтня 2017 року письмовим запереченням на подання державного виконавця та доданим до заперечень доказам (а.с.53-91), які підтверджують факт вжиття боржником активних та послідовних заходів щодо добровільного виконання ним судового рішення.

Зокрема з доданих документів вбачається, що після ухвалення судом рішення від 29 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 28 грудня 2010 року, боржником добровільно вжиті заходи до погашення боргу.

Так, 30 березня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк», позичальником ОСОБА_1 , та його майновими поручителями ОСОБА_2 , ТОВ «Маяк» і ТОВ «СК Інтертехекспо» укладено меморандум щодо погашення боргу, за яким ОСОБА_1 відмовився від касаційної скарги у Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2010 року.

Також, боржник ОСОБА_1 погодився із зверненням стягнення на предмет іпотеки у вигляді належних йому 8 земельних ділянок загальною площею 2 га, розташованих по АДРЕСА_2 та про визнання позову з цього приводу, а також передачу у власність банку або узгодженій з банком особі в рахунок погашення заборгованості вказаних земельних ділянок за погодженою ціною та передачу усіх правовстановлюючих документів на ці ділянки.

За вказаним меморандумом майнові поручителі боржника - ТОВ «Маяк», ТОВ «СК Інтертехекспо» погодилися в рахунок погашення боргу передати право власності на 1, 2, 3, 5 та 6 поверхи ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на АДРЕСА_3 , передати документи банку на вказані поверхи, оформити право оренди ділянки та передати документи на цю ділянку.

Окрім того, 23 березня 2018 року боржник ОСОБА_1 подав письмові пояснення, до яких додав копії восьми актів державного виконавця від 06 лютого 2018 року про реалізацію предметів іпотеки у вигляді восьми земельних ділянок та постанови державного виконавця від 12 лютого 2018 року про закриття виконавчого провадження.

Наведене у свою чергу спростовує висновки суду про те, що сума заборгованості не погашена боржником ні повністю, ні навіть частково.

Це ж стосується висновків суду про наявність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України з огляду на те, що боржник періодично виїздить за кордон, витрачаючи кошти на свій розсуд на подорожі (відпочинок), а не на виконання рішення суду, які є необгрунтованими.

Заперечуючи проти таких аргументів державного виконавця, боржник надав до суду медичну документацію щодо наявності у нього захворювання тазобедрених суставів та проведення за кордоном операції, що пов`язане із необхідністю виїзду за кордон (а.с.92-137).

- 5 -

При цьому боржник пояснив, що виїжджає за кордон із дружиною і за її рахунок. Будь-які докази про те, що це кошти його і зняті з рахунку боржника відсутні.

Суд наведеним боржником аргументам та доказам оцінки не дав, що у свою чергусвідчить про немотивованість судового рішення і як наслідок порушення прав заявника на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п.34-35).

Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Окрім того, суд не звернув уваги, що, звертаючись із поданням до суду, держаний виконавець не надав доказів на підтвердження ухилення боржника від виконання рішення. Зокрема, у справі відсутні докази, що боржник мав змогу виконати судове рішення повністю чи частково, сплативши кошти, проте ухиляється від цього, зокрема що у нього наявні грошові кошти чи інше майно і він його або приховує, або реалізує (намагається реалізувати), що б свідчило про його ухилення.

Вказані порушення потягли неповне з`ясування судом всіх обставин справи, які є важливими, поскільки йдеться про обмеження прав громадянина на вільне пересування, що гарантовані Конституцією України.

Так, відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК Українизастосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Водночас, згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи

- 6 -

злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2).

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права на повагу до свого приватного життя, яке включає право на вільне пересування, згідно із законом і в інтересах економічного добробуту країни, для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним. Тобто, для втручання у право особи на повагу до її приватного життя необхідно дотриматися розумного балансу між правами цієї особи та правами стягувача.

В даному випадку з урахуванням наведених вище обставин втручання у право боржника ОСОБА_1 на повагу до приватного життя не можливо визнати таким, що здійснюється судом у відповідності із законом та, що є пропорційним переслідуваній меті, поскільки як вище вказувалося відсутні докази про його ухилення від виконня судового рішення за наявності такої можливості.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи подання, колегія суддів вважає, що подання не підлягає до задоволення, оскільки державним виконавцем не надано доказів свідомого та умисного ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання судового рішення за наявності можливості у боржника добровільно його виконати, що у свою чергу виключає можливість застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 29 січня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України Нідченка Дмитра Євгеновича про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: