Справа № 504/3043/18
провадження №2/504/332/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.,

секретарі Коцар А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Доброслав Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

У обґрунтування позову зазначила, що вона була власником Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та з 1986 року по теперішній час постійно проживає у вказаному будинку. У 2013 році її здоров`я похитнулось ті її син ОСОБА_5 разом із своєю дружиною ОСОБА_2 , запропонували їй доглядати за нею з умовою, що вона залишить їм свій будинок. В подальшому 15.01.2014 року, вона уклала договір дарування, яким передала безоплатно у власність вищевказане майно ОСОБА_5 , однак вона вважала, що вони укладають договір довічного утримання, а не договір дарування. У період з 2014 року по 2018 року вона не потребувала сторонньої допомоги та ОСОБА_5 разом із своєю дружиною інколи турбувався про неї, допомагаючи грошима, продуктами та ліками. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та невдовзі після похорон його вдова ОСОБА_2 повідомила їй, що зазначена частина будинку наразі належить їй та вона має намір виписати позивача та виселити з будинку. Зазначає, що вона на теперішній час мешкає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги. У зв`язку з тим, що вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Позивач та її представник адвокат Токаєва Ю.В. в судових засіданням позов підтримували та просили його задовольнити, в подальшому представник позивача подав заяву про розгляд справи за її відсутність та підтримання позовних вимог.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Бикова О.В. в судових засіданням позов підтримували та просили його задовольнити, в подальшому представник позивача подав заяву про розгляд справи за її відсутність та просила відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю.

У судовому засіданні 20.07.2020 року, задоволено клопотання представника позивача про виключення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кола відповідачів.

В ході судового розгляду були допитані свідки: з боку позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та відповідач - ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_3 показав суду, що він є онуком позивача, з бабусею завжди буди добрі відносини, однак під час оформлення спадщини, нотаріус їм повідомив про розгляд зазначеної справи. Чому саме склалась зазначена ситуація, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що є сусідкою та про договір дарування нічого конкретного не знає.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні показала суду, що померлий ОСОБА_5 був її чоловіком та позивач дійсно подарувала йому частину свого будинку.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та копію спадкової справи, вислухавши свідків, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору дарування від 15.01.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П., ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_5 прийняв в дар Ѕ частку житлового будинку, який знаходить за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.15/.

У пункті 8 вказаного договору дарування, сторони засвідчили, що володіють українською мовою в повній мірі, діють вільно, цілеспрямовано, свідомо та добровільно, розумно на власний розсуд, без будь якого примусу, як фізичного та і психічного порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладений у цьому правочині, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити правочин на вкрай невигідних умовах, а також сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Крім того, приватним нотаріусом Чос О.П. перевірено дієздатність сторін /а.с.15 на звороті/.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 53 років /а.с.14/.

Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при цьому діти померлого: ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 відмовились від спадщини на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виконкому Красносільської сільської ради, померлий ОСОБА_5 з 1998 року до дня своєї смерті, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 та братом ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач та її представник не довели суду належними та допустимими доказами, що договір дарування від 15.01.2014 р. був укладений позивачем під впливом помилки, а саме, що позивач неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування будинку замість договору довічного утримання.

Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування.

У договорі дарування від 15.01.2014 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладення договору.

Суд звертає увагу, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом, тобто укладаючи договір дарування будинку, позивач не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз`яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину.

Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування будинку, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору - судом не отримано.

Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що правильне сприйняття позивачем умов договору дарування та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування, свідчить також факт того, що позивач на протязі 4 років, не пред`являла до померлого ОСОБА_5 жодних вимог про її утримання, надання житла, харчування чи догляду. Будь яких доказів з цього приводу суду надано не було.

Погіршення стосунків з відповідачем після укладення правочину та наміри відповідача відчужити будинок не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.

Ухвалюючи рішення суд зазначає, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом, не позбавлена можливості отримати частину спадкового майна, яке залишилось після смерті її сина - ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідност.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормамист.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно дост.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином із урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, позивач помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.10,12,89,141,258-259,263-265,273,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів до апеляційного суду Одеської області відповідно до ч. 1 ст. 354 та ст. 355 ЦПК України .

Відповідно до пункту 15.5 перехідних положень ЦПК України в редакції 15.12.2017 року до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя: Н.В. Вінська