Справа № 289/213/21
Номер провадження 2/289/302/21
13.05.2021 м. Радомишль
Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Сіренко Н.С.,
за участю: секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
05.02.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак в останньому не проживає більше чотирьох років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, і взагалі будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а тому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 19.02.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.19).
Ухвалою від 09.03.2021 залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та зобов`язано позивача надіслати останнім копію позовної заяви з додатками (а.с.28).
05.04.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення за виникнення обставин, викладених у ст. 280 ЦПК України (а.с.51).
Від третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 05.04.2021 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити (а.с.52,53,54,55).
Ухвалою від 05.04.2021 виключено із складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду на 29.04.2021 (а.с.57), однак в зв`язку із неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 13.05.2021 (а.с.65).
Судом застосовувалися всі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, однак вся направлена за зареєстрованою адресою проживання відповідача кореспонденція повертається до суду не врученою із зазначенням причин невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.29,38,64), в зв`язку з чим було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик відповідача в судове засідання (а.с.70).
Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленими про розгляд справи.
У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.
З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Право на подання заяви про перегляд ухваленого заочного рішення відповідачем урівноважує його права з позивачем.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником 15/200 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.07.2003 (а.с.10), підставою виникнення права власності являється свідоцтво про право на спадщину від 13.06.2003 (а.с.9).
Згідно довідки ПП «Житлоремсервіс-9» від 26.01.2021 та записів Будинкової книги для прописки громадян ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.6-8,14).
Згідно Акту обстеження соціального стану від 02.02.2021, складеного депутатом Радомишльської міської ради Лобас Н.А. про те, що ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає, що підтверджується поясненнями сусідки ОСОБА_4 (а.с.13).
Як вбачається із змісту інформації, наданої Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області від 02.03.2021 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 спадщину прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, в тому числі на частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.25).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.03.2021 житловоий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: 15/200 - ОСОБА_1 ; 22/100 - ОСОБА_4 ; 15/200 - ОСОБА_5 ; ОСОБА_3 (а.с.26).
12.06.2018 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_5 (а.с.44,45,49), а згідно довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 27.01.2021 право власності на 15/200 ід.ч. нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.41).
Як вбачається із наданих третіми особами без самостійних вимог заяв ОСОБА_3 , в якій вказано, що з 2015 року і по даний час він не бачив ОСОБА_2 в квартирі НОМЕР_5 (належній ОСОБА_1 ) будинку АДРЕСА_1 , та заяви ОСОБА_4 , яка також стверджує, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає з 2015 року (а.с.47,48).
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 688/63/15ц (6-709цс16).
Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.
Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову, оскільки право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України.
На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом вони не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, однак його реєстрація в належному позивачу житловому будинку, порушує право власності останнього, створює перешкоди в користуванні власністю, тому суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України.
Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №734/387/15ц (№ 6-2931цс16).
Враховуючи викладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається і не спростовано відповідачем ОСОБА_2 , що останній не являється членом сім`ї позивача, з 2015 року не проживає у належному позивачу будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий Київським РВ м. Сімферополь 15.03.2000), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст заочного рішення складено 17.05.2021.
Суддя Н. С. Сіренко