Дата документу 17.05.2021 Справа № 335/7372/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/7372/20 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження №22-ц/807/1533/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року у справі №2а-75833/2011, зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Хортицькому районі м. Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) провести ОСОБА_2 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог п.4 ст. 54, ст. 50, п.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме:державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком; додаткової пенсії, за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, обрахованих відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням положень п.3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 грудня 2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, та проводити її виплату за мінусом отриманих сумм за вказаний період.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року у справі №2а-75833/2011, залишено без змін.

Постанова суду набрала законної сили 27 листопада 2012 року.

Судове рішення по справ і№2а-7583/2011 було передано на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Пенсійним фондом України у Хортицькому районі м. Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) було здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії ОСОБА_2 відповідно до судового рішення, чинного законодавства України та нараховано грошові кошти до виплати у сумі 40786,50 грн.

У зв`язку з довготривалим невиконанням судового рішення, ОСОБА_2 було подано заяву до Європейського суду з прав людини, внаслідок чого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №53212113 та лише у серпні 2017 року було виплачено суму заборгованості на виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року по справі №2а-7583/2011.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року по справі №337/6384/14-а, зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Хортицькому районі м. Запоріжжя, здійснити перерахунок і виплачувати ОСОБА_2 з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року пенсію у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в рзмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за відрахуванням фактично отриманих нею сум.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року по справі №337/6384/14-а, залишено без змін.

Постанова суду набрала законної сили 22 січня 2015 року.

Судове рішення по справі№337/6384/14-а було передано на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Пенсійним фондом України у Хортицькому районі м. Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) було здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії ОСОБА_2 відповідно до судового рішення, чинного законодавства України та нараховано грошові кошти до виплати у сумі 24184,80 грн.

На сьогоднішній день сума заборгованості, перерахована за судовим рішенням так і не була фактично виплачена ОСОБА_2 .

Внаслідок довготривалого невиконання зазначених судових рішень, ОСОБА_2 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних,однак у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом було постановлено ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №59826185 ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_2 .

Враховуючи, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, тривалим невиконанням судових рішень, протиправно позбавляє ОСОБА_1 права власності на грошові кошти, отримані ним в порядку спадкування, він вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просив суд:

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 27 листопада 2012 року по 31 липня 2017 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року по справі №2а-7583/2011 в загальній сумі 54261,02 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 22 січня 2015 року по 31 травня 2020 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року по справі №337/6384/14-а, в загальній сумі 29635,56 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення не взяв до уваги, що оскільки боржником за основним зобов`язанням є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, то і додаткове зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів повинно бути пред`явлено до визначеного боржника. Крім того, беручи до уваги положення ст.1216,1219 ЦК України, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області мало грошове зобов`язання перед померлою ОСОБА_2 , яке було ним порушене, тому у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення згідно ст. 625 ЦК України. Також, суд першої інстанції не звернув увагу на те, інформація щодо цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фондуУкраїни в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, знаходиться в загальному доступі.

Відзиву на апеляційну скаргу в пордку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 83896,58 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За приписами до ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм діючого законодавства у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки статтею 1227 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять лише пенсійні нарахування.

З таким висновком суду колегія не може погодитись.

Судом встановлено, що постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року у справі №2а-75833/2011, адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та вчинення певних дій, задоволено.

Визнано протипавними дії Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2 у розмірах, передбачених п.4 ст. 54, ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Хортицькому районі м. Запоріжжя провести ОСОБА_2 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог п.4 ст. 54, ст. 50, п.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме:державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком; додаткової пенсії, за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, обрахованих відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням положень п.3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 грудня 2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, та проводити її виплату за мінусом отриманих сумм за вказаний період. (а.с. 10).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2011 року у справі №2а-75833/2011, залишено без змін.

Постанова суду набрала законної сили 27 листопада 2012 року.

Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №38349368 від 26 вересня 2013 року, зазначено, що згідно заяви боржника від 29 липня 2013 року за вих.№5339/11, ОСОБА_2 проведено перерахунок пенсії за виконавчим листом №2а-7583/11 виданим 19 квітня 2013 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, в результаті якого нараховано 40786,50 грн, виплата буде здіснена додатковими відомостями при надходженні грошових коштів на рахунки управління.

У зв`язку з тим, що виникли обставини, які унеможливлють виконання судового рішення у повному обсязі, виконавчий лист №2а-7583/11 виданий 19 квітня 2013 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, повернуто стягувачу без виконання. (а.с. 11).

Згідно Інформації по виконавче провадження, ВП №53212113 завершено на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 17 листопада 2016 року №4148/13. (а.с. 12-13).

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинення певних дій, задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі, меншому ніж передбачено статтею 50, статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Хортицькому районі м. Запоріжжя, здійснити перерахунок і виплачувати ОСОБА_2 з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року пенсію у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в рзмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за відрахуванням фактично отриманих нею сум. (а.с. 14-16).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року по справі №337/6384/14-а, залишено без змін.

Постанова суду набрала законної сили 22 січня 2015 року. (а.с. 17-18).

Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №56398004 від 28 грудня 2018 року у зв`язку з тим, що виникли обставини, які унеможливлють виконання судового рішення у повному обсязі, виконавчий лист №337/6384/14-а виданий 13 жовтня 2017 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, повернуто стягувачу без виконання. (а.с. 20).

Листом Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року №48/Б-9 повідомило ОСОБА_2 про те, що на підставі постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2014 року їй з 01.04.2014 по 02.08.2014 перераховно пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в рзмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за відрахуванням фактично виплачених сум. Після перерахунку пенсії, розмір нарахованої доплати складає 24184,80 грн. (а.с. 22).

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

В той же час Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно - правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно - правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміну "публічно-владні управлінські функції", то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Тому помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним.

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань,а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .

Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20), де зазначила наступне.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої?статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня?2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Відтак, ураховуючи акцесорний (додатковий) характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Відповідно до положень ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи спори за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та вчинення певних дій, були розглянуті за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах їх суб`єктивний склад, слід виснувати, що у цій справі між сторонами виник публічно-правивий спір щодо нарахування, сплати соціальних виплат, який було розглянуто за правилами адміністративного судочинства, а тому за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з огляду на їх похідний характер також підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а провадження в справі відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 255 і ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України слід закрити.

На виконання вимог ч. 1 ст. 256, ст. 377 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 374, 377, 382, 384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року у цій справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повна постанова складена 17 травня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.