КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/4908/19 Головуючий 1 інстанція - Васильченко О.В.
Провадження № 22-ц/824/2370/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 09.10.1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Однак, оригінал договору купівлі-продажу від 09.10.1997 року було втрачено, товарна біржа «Українська біржа Десятинна» на які укладався спірний договір, припинила свою діяльність, а її архів передано до Державного архіву м. Києва.

07.03.2019 року Державний архів м. Києва надав архівну копію договору, однак зазначив, що не уповноважений видавати дублікатів правовстановлюючих документів.

За таких обставин, втрата оригіналу правовстановлюючого документа, унеможливлює реалізацію права позивачів, як власників нерухомого майна, на розпорядження ним.

У зв`язку з чим просили визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним з них.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачі - апелянти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаються на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, те що підставою набуття права власності на дану квартиру є відповідний договір купівлі-продажу, укладений 1997 року, однак, саме втрата правовстановлюючого документа позбавляє позивачів можливості повноцінною мірою володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном, саме через відсутність дублікату договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Просили скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, визнавши за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним з них.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідівши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Судом першої інстанції було встановлено, що 09.10.1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 4 з.в. - а.с. 5)

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_3 змінив своє прізвище відповідно на « ОСОБА_3 », що встановлено на підставі Свідоцтва про шлюб. (а.с. 6)

Відповідно до Довідки з Державного архіву м. Києва від 07.03.2019 року вбачається, що на адвокатський запит представника позивачів було надано відповідь, відповідно до змісту якої надати дублікат договору купівлі-продажу квартири від 09.10.1997 року не вбачається за можливе, адже це не входить до повноважень Державного архіву м. Києва. Натомість було надано архівну копію відповідного договору. (а.с. 4)

Відмовляючи у задоволені позову, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив, з того, що позивачами не було надано жодного доказу на підтвердження того, що вищевказане нерухоме майно перебуває у їхній власності тане вибуло з їх власності.

Однак з вищенаведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 № 6-318цс15 за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлено, що право власності позивачів виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між ОСОБА_4 в якості продавця ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Також, колегією суддів встановлено, що товарна біржа «Українська біржа Десятинна» припинила свою діяльність, архів всіх документів передано на зберігання до Державного архіву м. Києва.

Державний архів м. Києва, в свою чергу в своїй відповіді від 07.03.2019 року зазначає, що не уповноважений видавати дублікати правовстановлюючих документів, що підтверджує факт неможливості оформлення/ відновлення правовстановлюючих документів на квартиру.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем, у такому позові, може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю, щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, щопідставою для подання даного позову стала втрата позивачами оригіналу правовстановлюючого документа, а саме договору купівлі-продажу від 09.10.1997 року на квартиру АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог, а також належності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухомого майна, останні надали до суду архівну копію договору купівлі-продажу від 09.10.1997 року на квартиру АДРЕСА_1 .(а.с. 4-5)

При цьому, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Колегія суддів, ставиться критично, щодо висновку суду першої інстанції, щодо не можливості встановити, що після укладення правочину від 09.10.1997 року нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , не вибувала з власності позивачів, а також не надання позивачами жодного доказу на підтвердження того, що вищевказане нерухоме майно станом на дату ухвалення рішення суду перебуває у їхній власності.

В даному випадку, колегія суддів, бере до уваги відповідь від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» що підтверджує, що за даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі- продажу посвідченого на Українській біржі «Десятинна» від 09.10.1997 року за №7017-Б/2299, по якому ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали кв. АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с. 72)

Отже, з вищевикладеного вбачається, що наявність відомостей у реєстрових книгах Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та відсутність реєстраційних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджують, що після укладання правочину від 09.10.1997 року, нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 не вибувала з власності позивачів та на дату подання апеляційної скарги на праві власності належить позивачам.

Відтак, вищезазначені докази підтверджують належність позивачам нерухомого майна.

Відповідно до ст. 89 ЦПКукраїни, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції, вважає, висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки вказаний доказ у сукупності з вказаними вище документами, має значення для правильного вирішення даної справи, був поданий у суді апеляційної інстанції, а тому був прийнятий до розгляду разом з іншими доказами та належним чином оцінений.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частці за кожним з позивачів.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст.ст. 374, 376,367, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 54,30 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 29,70 кв.м., та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу на квартиру, зареєстрованої на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним №7017-Б/2299 від 08.10. 1997 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 54,30 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 29,70 кв.м., та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу на квартиру, зареєстрованої на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним №7017-Б/2299 від 08.10. 1997 року.

Стягнути з Київської міської ради (, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул.Хрещатик, 36, 01044) на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 152, 60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні) 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль