Дата документу 20.01.2021 Справа № 316/2007/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/2007/14 Головуючий у 1 інстанції Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/525/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3 , державний виконавець Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Головного територіального управління юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 , на дії державного виконавця,-
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3 , державний виконавець Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Головного територіального управління юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 , на дії державного виконавця.

В обґрунтування скарги зазначав, що на виконанні у Енергодарському МВ ДВС перебуває виконавчий лист, виданий Енергодарським міським судом Запорізької області 13.10.2014 року по справі № 316/2007/14-ц, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 19.08.2014 року.

Постановою державного виконавця Кулбаєвої Ю.Г. від 27.11.2014 року відкрито виконавче провадження № 45627556.

Згідно складеного державним виконавцем розрахунку, станом на 10.09.2020 року загальна заборгованість за виконавчим листом склала 59078,41грн.

Вважає, що вказаний розрахунок складений неправильно та без урахування об`єктивних поважних причин, оскільки ОСОБА_1 з 01.12.2014р. по 31.07.2015р. працював у ПАТ «Меркурій-V» та з його заробітної плати відраховувалися аліменти.

Після чого ніде не працював, а тому виникла заборгованість.

З 2017р. по 2020р. ОСОБА_1 відбував покарання у ДУ «Вільнянська ВК № 20».

Тобто, на думку заявника, тривале перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України є істотною обставиною для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Також, згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 з травня 2020р. по липень 2020р. отримував заробітну плату у розмірі 7470,68грн. щомісячно, однак, у вказаний період останній ніде працевлаштований не був та не отримував жодного доходу.

Суттєвими умовами скаржник також вважає: звернення у 2017 році тітки ОСОБА_3 до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав, притягнення 17.10.2018 року останньої до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов`язків, та розгляд теперішній час в Енергодарському міському суді Запорізької області кримінального провадження у відношенні ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, що ставить під сумніви витрачання грошових коштів (аліментів) за належністю.

Просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Енергодарського МВ ДВС Кулбаєвої Ю.Г. у зв`язку з неправильним нарахуванням суми боргу по сплаті аліментів за виконавчим листом; скасувати розрахунок заборгованості, складений останньою 10.09.2020 року; зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів та зменшити її розмір, виключивши із розрахунку заборгованості борг у сумі 33747,00 грн. за період з липня 2017р. по квітень 2020р. (включно) за час перебування боржника у місцях позбавлення волі.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норми процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.

Головний державний виконавець Кулбаєва Ю.Г. надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої не спростовано, вимоги про визнання незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є безпідставними, та такими, що не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13.10.2014 року по справі № 316/2007/14-ц був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини щомісяця, який за заявою ОСОБА_3 від 27.11.2014 року пред`явлений до виконання.

Постановою державного виконавця Енергодарського МВ ДВС від 27.11.2014 року відкрито виконавче провадження.

В рамках виконавчого провадження державним виконавцем здійснювалися виконавчі дії, у тому числі направлені на встановлення джерел заробітку ОСОБА_6 .

Згідно звіту про здійснення відрахувань та виплат ПАТ «Меркурій-V» в рамках виконавчого провадження з заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.03.2015р. по 30.06.2015р. здійснювалися відрахування по виконавчому листу № 316/2007/14-ц.

Відповідно до листа Енергодарського ОМВК від 17.12.2015 року, боржник ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував на обліку в Енергодарському ОМВК, 17.08.2015 року був призваний Енергодарським ОМВК на військову службу за мобілізацією до ВЧ НОМЕР_1 Мелітопольський район, у зв`язку чим до зазначеної військової частини рекомендованою кореспонденцією направлений відповідний запит, проте відповідь на адресу відділу так і не надійшла.

Судом першої інстанції вірно вставнолено, що у період з 01.08.2015 по 01.09.2016 рік розрахунок заборгованості державним виконавцем складався з урахуванням довідки з ПФУ про фактично отримані доходи боржника, а саме - 6400,84 грн. Але оскільки 1/4 частина від отриманого боржником доходу за вказаний період була менша ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку - то брались до уваги дані щодо 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, як це прямо зазначено у виконавчому листі, а також визначено ст. 182 Сімейного кодексу України про те, що мінімальний розмір аліментів не може бути менше ніж 30% (в редакції Сімейного кодексу того часу) прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, а також визначено ст. 182 Сімейного кодексу України про те, що мінімальний розмір аліментів не може бути менше ніж 30% (в редакції Сімейного кодексу того часу) прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку.

Згідно з відповіддю ДПС про останнє місце роботи боржника від 20.04.2017 року - знайдено інформацію, та 08.06.2017 року до ПАТ «Агропромислова компанія» направлено запит щодо перебування боржника у трудових відносинах з підприємством, відповідь на адресу відділу так і не надійшла.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у період з квітня 2017р. по червень 2017р. розрахунок заборгованості по аліментам складався з урахуванням довідки Виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради за фактичним місцем мешкання боржника, а заборгованість визначалась виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Крім того, встановлено, що у період з 07.07.2017р. по 02.05.2020р. ОСОБА_1 перебував у місцях позбавлення волі.

Відповідно до листа начальника ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» № 3749 від 01.10.2018 року ОСОБА_1 , перебуває у даній установи виконання покарань, до роботи не залучався, заробітну плату не отримує, на особовому рахунку коштів не має.

З огляду на зазначене, державним виконавцем у період з 02.07.2017р. по 02.05.2020р. розрахунок правомірно здійснювався з урахуванням даних щодо перебування боржника у місцях позбавлення волі.

У період з 03.05.2020р. по 02.08.2020р. державним виконавцем розрахунок заборгованості складався з урахуванням довідки виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради щодо фактичного мешкання боржника, відповідно до вимог ст. 195 СК України.

У період з березня 2016 року по лютий 2020 року стягувачу надавались довідки про неотримання аліментів від боржника, для подальшого їх пред`явлення до УПСЗН.

З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2020 року державним виконавцем був складений розрахунок заборгованості за виконавчим листом про стягнення аліментів,- згідно якого заборгованість станом на 01.07.2020 рік склала 217639,93грн.

Згідно з відповіді СГІРФО від 07.09.2020 року ОСОБА_8 по м. Енергодар Запорізькій області не зареєстрований.

10 лютого 2020 року на адресу відділу надійшла заява представника боржника щодо доручення до матеріалів виконавчого провадження довідки Пенсійного фонду України щодо доходів ОСОБА_1 за період з 2012р. по 2017р.

15 вересня 2020 року на адресу відділу надійшла заява представника боржника щодо доручення до матеріалів виконавчого провадження довідки виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради, К-Дніпровського району, Запорізької області від 15.09.2020 року за вих. № 1226 про те, що ОСОБА_1 мешкає в с. Благовіщенка без реєстрації з травня 2015 року по теперішній час, а також ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.04.2020 року, з якої вбачається, що останній відбував покарання у період з 07.07.2017р. по 02.05.2020р.

30 вересня 2020 року був складений розрахунок заборгованості за виконавчим листом про стягнення аліментів з урахуванням вищезазначених нововиявлених обставин, відповідно до якого станом на 03.08.2020 року загальний розмір заборгованості склав 59078,41 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно оскаржуваного розрахунку, останній зроблений на підставі даних Головного управління статистики у Запорізькій області за середнім заробітком по м. Енергодар та К-Дніпровському районі, оскільки заробіток боржника був невідомий, та з урахуванням 30% та 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Не погоджуючись з вказаним розрахунком заборгованості по аліментах, ОСОБА_1 не надав свого власного розрахунку ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої не спростовано, тому вимоги про визнання незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є безпідставними, та такими, що не підлягають до задоволення.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2021 року.

Головуючий

Судді: