Справа № 149/298/20
Провадження № 22-ц/801/16/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 рокуСправа № 149/298/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г.,

Суддів: Оніщука В.В., Голоти Л.О.

за участю серетаря: Очеретній М.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Пустовійтівська сільська рада;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Вказав, що з 2005 року по час звернення до суду він добросовісно, відкрито, безперешкодно та безперервно користувався та утримував будівлю складу по АДРЕСА_1 , площею 606,1 кв. м. Будівлею ніхто не цікавився, не утримував, не претендував на неї раніше і до часу звернення до суду. Вказане майно належало КСП «Чернятинське» Хмільницького району Вінницької області, що є ліквідованим. На балансовому обліку Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області вказаний склад не перебував. Посилаючись на те, що він являвся членом КСП «Чернятинське» Хмільницького району Вінницької області і проживаючи у с. Чернятинці, з дозволу сільської ради добросовісно заволодів складом з метою збереження його від повної руйнації та розкрадання на будівельні матеріали, просив суд визнати за ним право власності на вказаний склад в порядку набувальної давності.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку набувальної давності на склад по АДРЕСА_1 , площею 606,1 кв.м., зазначений під літерою «А», вартістю 112 260 грн.

В апеляційній скарзі керівник Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що належних та достатніх доказів добросовісного набуття права власності на спірне майно, позивач не надав, в матеріалах справи відсутні докази належності спірного майна КСП «Чернятинці» на час ліквідації, а також докази проведення його ліквідації. Визнання позову відповідачем суперечить інтересам територіальної громади, оскільки таке майно мало б бути передане у комунальну власність територіальної громади для збільшення її матеріальної основи. Оскільки сільська рада, як уповноважений орган, дії для переходу спірного майна у власність територіальної громади не вчинила, в зв`язку з чим спричинено порушення інтересів держави, тому органи прокуратури є тим суб`єктом, що мають процесуальну можливість оскаржити рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказав, що у даному випадку у прокуратури відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, оскільки порушення інтересів держави прокурором не доведено.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приміщенням складу по АДРЕСА_1 раніше належало тепер ліквідованому КСП «Чернятинецьке» Хмільницького району, на балансовому обліку Пустовійтівської сільської ради не перебувало і з 2005 року знаходилось в постійному та безперешкодному володінні ОСОБА_1 , що підтверджується довідками Пустовійтівської сільської ради № 69, № 72, № 73 від 06.02.2020 року, а тому позивач набув права на майно за набувальною давністю.

Однак, із вказаними висновками суду погодитись не можна, оскільки вони здійснені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обставин справи, позивач не надав та в матеріалах справі відсутні будь-які докази, що підтверджували б факт ліквідації КСП «Чернятинецьке». Саме лише посилання в довідці Пустовійтівської сільської ради на те, що КСП «Чернятинецьке» Хмільницького району Вінницької області станом на 06.02.2020 року є ліквидованим, не є належним доказом ліквідації КСП.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у даній правовій нормі йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю, оскільки передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 року у справі № 201/18371/17, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, звернувся до суду про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що власників цього приміщення не існує, оскільки КСП було ліквідоване, а спірною будівлею ніхто не цікавиться і не обслуговує.

Однак, вказане суперечить зазначеному ним у позові, в якому ОСОБА_1 зазначив, що спірне приміщення належало КСП «Чернятинецьке», а отже, позивачу, на час звернення до суду, було відомо про дійсного власника майна, як і те, що він заволодів чужим майном, що виключає факт добросовісності володіння.

Відтак, ОСОБА_1 добросовісність заволодіння чужим майном не довів.

Ухвалюючи рішення в цій частині та задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про те, що право власності на спірне майно підлягає визнанню за ОСОБА_1 , оскільки останній жодних доказів на підтвердження вказаного факту не надав.

Інших доказів на підтвердження наявності підстав для визнання за позивачем права власності на приміщенням складу по АДРЕСА_1 , останній не надав та матеріали справи не містять.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення ОСОБА_1 про відсутність повноважень у керівника Вінницької обласної прокуратури на оскарження рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, статтями 23,36 ч.1 Закону України «Про прокуратуру», частинами 1,3-5 ст. 56 ЦПК (в редакції чинній на момент подання позовної заяви), відповідно до яких прокурор може захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави; звертатися до суду із позовом (заявою, поданням) в інтересах держави та здійснювати у суді представництво в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.(ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. .(ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Згідно ч.4,5 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Таку позицію щодо застосування норм права висловив у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року по справі N 806/1000/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 206 ЦПК України суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві від 27.02.2020 року, представник сільської ради Чекотун О.І. визнала позов ОСОБА_1 повністю (а.с. 20).

З врахуванням наведеного і того, що захист суспільно значущих державних інтересів не здійснював орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, колегія суддів вважає, що керівник Вінницької обласної прокуратури має підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді, шляхом подачі апеляційної скарги у даній справі і підстави для прийняття визнання позову відповідачем - сільською радою, відсутні, оскільки дії її представника суперечать інтересам особи, яку вона представляє.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд при розгляді справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також порушив норми матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову із вищезазначених підстав.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури підлягає стягненню 1683,90 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури 1683,90 грн. судового збору, сплаченого за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

Л.О. Голота