РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2021 року м. Мукачево Справа №303/3617/19

2/303/24/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_3

(2) ОСОБА_4

(3) ОСОБА_5

(4) ОСОБА_6

третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторія Ласлівна

про визначення часток,

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_7

до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;

(2) ОСОБА_8 ;

(3) ОСОБА_9 ;

(4) ОСОБА_6 ;

(5) ОСОБА_1

про визнання права власності на частину земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення часток у праві спільної сумісній власності, а саме земельної ділянки площею 0,0626 га, кадастровий номер :01:001:0267 (далі - Земельна ділянка), встановивши, що розмір часток померлих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 становить 1/8 частину.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що Земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (її батьки) померли. Після їх смерті вона прийняла спадщину, в тому числі і на частку в Земельній ділянці, однак отримати свідоцтво про право власності не має можливості через відсутність виділу часток у парві спільної сумісної власності.

Відповідачі відзив на позовну заяву не подали.

8 листопада 2019 року ОСОБА_7 подала до суду позовну заяву про визнання права приватної власності на 66/200 частин Земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , а.с. 104-110).

Вимоги за позовом обґрунтовує доводами про те, що вона є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: власником квартири №1 , яка розташована на Земельній ділянці. Дана квартира придбана нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.07.2006 між нею та ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . При відчуженні квартири в договорі не було визначено питання щодо Земельної ділянки. Разом з тим, в порядку статі 377 Цивільного кодексу України до неї перейшло право власності на частину Земельної ділянки, яке відповідно припинилося у ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . У зв`язку з викладеним, просить визнати за нею право власності на 66/200 Земельної ділянки, що відповідає її частці у праві власності на житловий будинок.

Відповідачем ОСОБА_6 подано відзив на позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (Т. 1, а.с. 149-152), згідно з яким просить встановити частини Земельної ділянки на підставі довідки Бюро технічної інвентаризації №633. а саме: квартири №1 ОСОБА_7 - 58/200 від площі 0,0636 м.кв, що дорівнює 184,44 м.кв.; квартири №2 ОСОБА_3 - 77/200, що дорівнює 244,86 кв.м.; квартири №4 ОСОБА_6 - 65/200, що становить 206,7 кв.м.

Від представника ОСОБА_1 надійшла заява про застосування строків позовної давності (Т. 1, а.с. 174-175), оскільки ОСОБА_7 набула право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2006 і саме з цього часу до 25.07.2009 мала можливість ставити питання про право власності на частину Земельної ділянки.

ОСОБА_7 подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності (Т. 2, а.с. 5-7) з посиланням на те, що строки позовної давності нею не пропущені, оскільки про порушення свого права вона дізналася після подання ОСОБА_1 позову (в листопаді 2019 року).

З урахуванням приписів частини восьмої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України суд не приймає до уваги додаткові докази ОСОБА_6 (Т. 2, а.с. 23-31), оскільки вказані подано з порушення строків, встановлених ухвалою від 7 жовтня 2019 року.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, щодо задоволення позову третьої особи заперечують.

Від представника відповідача (1) до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечує, щодо задоволення позову ОСОБА_7 не заперечує. Порядок визначення розміру часток в спільній власності на Земельну ділянку залишає на розсуд суду.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість представником подано заяву про розгляд справи без їх участі, просить задоволити позов ОСОБА_7 про визнання права власності, в задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.

Відповідач (4) та її представник в судове засідання не з`явилися. Від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити, позовні вимоги ОСОБА_7 просить задоволити частково та визначити останній частку в Земельній ділянці - 58/200 з урахуванням поданих довідок та проведених прибудов.

Відповідачі (2), (3), в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

В процесі судового розгляду справи на підставі ухвал суду:

1) від 5 жовтня 2020 року - провадження по справі зупинено;

2) від 15січня 2021 року - відновлено провадження у справі;

3) від 22 квітня 2021 року:

- прийнято до спільного розгляду з первісним - позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_7 до відповідачів: (1) ОСОБА_3 , (2) ОСОБА_8 , (3) ОСОБА_9 , (4) ОСОБА_6 , (5) ОСОБА_7 про визнання права власності на частину земельної ділянки;

- залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 від 19 квітня 2021 року повернуто особі, яка її подала.

- закрито підготовче провадження по справі..

На підставі Розпорядження від 28.07.2020 № 24.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи.

Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 29.07.2020.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач ОСОБА_7 зазначила у ньому вимогу про визначення часток Земельної ділянки та навела у ньому підстави, якими обґрунтувала вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. В свою чергу третьою особою ОСОБА_7 заявлено самостійну вимогу щодо визнання права власності на 66/200 частин Земельної ділянки з підстав переходу до неї права власності на квартиру, розташовану на вказаній Земельній ділянці.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Земельної ділянки та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом у контексті із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_7 доказуванню підлягають обставини щодо законного власника частини Земельної ділянки на момент судового вирішення справи.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи.

Згідно з даними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №057227 від 27 жовтня 2005 року, виданого на підставі рішення 43-ої сесії 4-го скликання Мукачівської міської ради від 24 травня 2005 року, даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.05.2019 №НВ-019 співвласниками Земельної ділянки є: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 12 лютого 2007), а ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 10 травня 2014 року).

3 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. подано заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_11 .

На підставі постанови приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. від 03.06.2019 №253/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_11 , у зв`язку з відсутністю виділу частки в праві спільної сумісної власності на Земельну ділянку.

Згідно з даними інформаційної довідки Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 17.01.2019 №64 домоволодіння в АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу квартири від 25.07.2006; Квартира №2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2001, Договору від 04.10.2010 та Договору дарування часток квартири від 03.11.2010; Нежиле приміщення №4 зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.08.2005.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.02.2019 №331 розмір ідеальних часток співвласників будинку на АДРЕСА_2 становить:

- загальна площа по будинковолодіння (без врахування площ підвальних приміщень та сходових кліток) - 163,00 кв.м.;

- кв. №1 - загальна площа 54,00 кв.м., ідеальна частка 66/200;

- кв. №2 - загальна площа 72,30 кв.м., ідеальна частка 89/200;

- кв. №4 - загальна площа 36,70 кв.м., ідеальна частка 45/200.

2.1. Приймаючи вищевказані фактичні обставини справи суд виходить також із того, що згідно з положеннями частини другої ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до положень Земельного кодексу України (частина перша статті 86) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність)

Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (статті 89 Земельного кодексу України).

Статтею 357 Цивільного кодексу України передбачено, що частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно з положеннями статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною п`ятою статті 89 Земельного кодексу України передбачено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Тобто, законодавством передбачено право власників на визначення часток у спільному майні.

3. Фактичний аналіз змісту позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_7 свідчить про те, що спір між сторонами існує з приводу частки Земельної ділянки, що належала ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

По відношенню до цього суд, виходить з наступного.

Земельна ділянка належить праві спільної сумісної власності: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і відповідно можливим є визначення часток у праві власності на земельну ділянку пропорційно до часток осіб у праві власності на жилий будинок (квартиру).

Разом з тим, станом на час ухвалення рішення, будинок АДРЕСА_2 , до складу якого входять квартира №1 , квартира №2 , нежиле приміщення №4 належить: ОСОБА_17 (квартира №1 ), ОСОБА_3 (квартира №2 ) та ОСОБА_6 (нежиле приміщення №4).

Так, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 передали у власність ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, власником квартири 1 , що розташована на частині спірної Земельної ділянки з 25.07.2006 є ОСОБА_7 .

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 318 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 належало право власності на спірну частину Земельної ділянки на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006 року, за яким квартира №1 , розташована на вказаній земельній ділянці, перейшла у власність до іншої особи - ОСОБА_7 .

При цьому, між сторонами окрема цивільно-правової угоди щодо частини Земельної ділянки не укладалася.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду станом на дату ухвалення рішення визначаються статтею 377 Цивільного кодексу України та статтею 120 Земельного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири (станом на 26.07.2006) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій

вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

В свою чергу, статтею 120 Земельного кодексу України в редакції на момент укладання договору купівлі-продажу 26.07.2006 було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 125 Земельного кодексу України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Таким чином, перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу « superficies solo cedit » - збудоване на землі слідує за нею.

Отже, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

З наведеного випливає, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як співвласники будинку АДРЕСА_2 , який розташований на Земельній ділянці, яка належала їм на праві спільної сумісної власності продали квартиру №1 ОСОБА_7 , а тому у силу принципу слідування землі за будівлею, положень статті 377 Цивільного кодексу країни, статтей 120, 125 Земельного кодексу країни, у редакції яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, до ОСОБА_7 перейшло також і право на частину Земельної ділянки, на якій розташована Квартира №1 пропорційно до її частки у праві власності на житловий будинок.

Таким чином, на момент смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 останні не були співвласниками Земельної ділянки, оскільки до ОСОБА_7 перейшло право власності на належні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 частки Земельної ділянки, тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. В свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_7 є підставними, наслідком чого є задоволення позову третьої особи в повному обсязі.

Щодо доводів ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

В ситуації, що склалася подією, що свідчить про порушення права ОСОБА_7 є подання ОСОБА_1 позову про визначання часток Земельної ділянки (4 червня 2019 року).

Інших даних, які б свідчили про виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спору щодо частини Земельної ділянки раніше дати пред`явлення позову, матеріали справи не містять.

Таким чином, загальний строк позовної давності у три роки повинен обчислюватися саме з цього моменту (04.06.2019).

Отже, враховуючи дату звернення ОСОБА_7 до суду за захистом порушеного права (8 листопада 2019 року), строк позовної давності не пропущено.

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - відмовити.

2. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_7 - задоволити.

3. Визнати за ОСОБА_18 право приватної власності на 66/200 частин земельної ділянки загальною площею 0,0636 га на АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:001:0267.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

(2) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

(3) ОСОБА_9 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ).

(4) ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Представник відповідача (1): ОСОБА_19 ( АДРЕСА_10 ).

Представник відповідача (4): ОСОБА_20 ( АДРЕСА_11 ).

Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторія Ласлівна

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 ).

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_21 ( АДРЕСА_12 ).

Суддя В.В. Кость