Дата документу 20.04.2021
Справа № 320/705/19
Провадження № 2/937/69/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Редько О.В.,

за участі секретаря судового засідання Колеснікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області об`єднану цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

Позивач ОСОБА_1 за первісною позовною заявою звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить:

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в сумі 133 899 грн. 84 коп.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму заподіяної моральної шкоди в сумі 50 000 грн. 00 коп.

Позовна заява обґрунтована тим, що 21.09.2017 року позивач ОСОБА_1 надав в борг відповідачу ОСОБА_2 4 800 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на час звернення до суду сумі 133 899 грн. 84 коп. На підтвердження укладеного усного договору відповідач надала позивачу розписку. У встановлений усним договором строк ОСОБА_2 борг позивачу не повернула. Внаслідок незаконних дій відповідача, позивачу було заподіяно також моральну шкоду, яку позивач оцінює в 50 000 грн. 00 коп. Моральна шкода полягає у хвилюванні та стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з неповерненням своєчасно боргу. Змінився нормальний спосіб життя позивача, він повинен був відвідувати лікаря та проходити обстеження, а також з метою повернення боргу дзвонити відповідачу, що займає багато часу та впливає на нормальний спосіб життя. У зв`язку з незаконними діями відповідача в позивача почались тривалі головні болі та безсоння, а тому він був змушений відмовлятись від деяких видів роботи, які потребують фізичного та психічного навантаження.

Крім того, до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від відповідача за первісною позовною заявою ОСОБА_2 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просить:

- визнати правочин у вигляді договору позики від 21.09.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 20.06.2007 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її син виступили в якості іпетокодавців для забезпечення кредитного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Між ними був укладений договір іпотеки № PCNL-200/478/2007, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. Також між банком та сином відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 був укладений договір поруки № SR-CNL-200/478/2007, згідно якого поручитель зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та нести солідарну відповідальність перед кредитором. Однак боржник ОСОБА_1 не виконував в повному обсязі свої боргові зобов`язання перед банком, через що рішенням суду було стягнуто заборгованість з нього та поручителів. Син відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 з метою погашення заборгованості як поручитель особисто сплатив частину грошових коштів банку. Ці дії він також вчиняв для того, щоб банком не було звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру. В подальшому ОСОБА_1 особисто здійснив погашення кредитної заборгованості за договором. Після цього ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та попросив надати йому розписку про те, що вона як майновий поручитель не буде мати жодних претензій до нього та не буде звертатись з відповідним позовом про стягнення грошових коштів, виплачених ними як поручителями. ОСОБА_1 продиктував ОСОБА_2 текст розписки, яку остання власноруч написала. Зміст розписки вона не намагалась зрозуміти, оскільки фактично за станом здоров`я та у зв`язку з перенесеним стресом після рішення суду про стягнення заборгованості та страхом втратити своє єдине місце мешкання вона бажала як найшвидше розірвати всі стосунки за ОСОБА_1 . Однак, на початку квітня 2019 року вона отримала позовну заяву про стягнення з неї коштів за договором розписки, а тому також була змушена звернутись до суду з зустрічною позовною заявою.

ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Ільєнко І.Г. в судовому засіданні, яке відбулось 01.07.2019 року зазначив, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 4 800 доларів США, написавши при цьому розписку про отримання грошей. Вчасно борг не повернула. Суму моральної шкоди обґрунтовує тим, що гроші потрібні були для лікування хворої дружини, яка на теперішній час вже померла. Вказані обставини завдали значних моральних страждань позивачу. Тому первісну позовну заяву просить задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просить суд відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом адвокат Медвідь Є.Є. в судовому засіданні, яке відбулось 01.07.2019 року зазначив, що позовні вимоги за первісною позовною заявою не визнає в повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними, а обставини, на які посилається позивач є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Крім того, ОСОБА_2 звернулась до поліції з заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення щодо того, що останній її ввів в оману під час написання розписки. Представник відповідача просив задовольнити зустрічну позовну заяву на підставах, які зазначені в позові.

В судове засідання, призначене на 20.04.2021 року о 09 год. 00 хв. представник позивача за первісним позовом адвокат Ільєнко І.Г. не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшла заява про проведення судового засідання без його участі та без участі позивача, на задоволенні первісного позову наполягають, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

В судове засідання, призначене на 20.04.2021 року о 09 год. представник відповідача за первісним позовом адвокат Медвідь Є.Є. не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без відповідача та без його участі, просить відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічну позовну заяву просить задовольнити.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

20.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнова порука) № PCNL-200/478/2007, посвідчений нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 3290 /а.с.35-38/.

14.05.2010 року за вих. № 22-2/356335 направлено на адресу ОСОБА_3 вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-200/478/2007 від 20.06.2007 року /а.с.34/.

З досудової вимоги встановлено, що 20.06.2007 року між ОСОБА_1 та ОТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № CNL-200/478/2007, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 170 000 грн. 00 коп. На виконання вказаного договору саме був укладений договір іпотеки між Закритим акціонерним товариством «ОТБ Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

21.09.2017 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 800 доларів США з метою сплати боргу у виконавчій службі за банківським кредитом. Зобов`язалась повернути отриману в борг грошову суму /а.с.6/.

ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА.

Згідно ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а саме кожна особа має право па захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає захист цивільних прав та інтересів судом, а саме кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідносин.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, щодо первісної позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики, варто зазначити наступне.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019.

Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019.

Однак, відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 с. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд зазначає, що оригінал розписки позивачем до суду так і не надано, а з копії розписки не вбачається, що вказаний документ є договором позики, який укладено саме між позивачем та відповідачем оскільки відсутні ідентифікуючі осіб ознаки (реквізити документів, що посвідчують особу, дата народження, місце народження), документ не містить дати повернення коштів. А отже, документ не відповідає критеріям, що давали б змогу визначити його як договір позики, а тому суд прийшов до висновку, що відповідач не може вважатися таким, що порушив свої зобов`язання, щодо повернення суми позики, а тому позивач не набуває права вимоги від відповідача сплати суми боргу.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики, суд також не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заподіяної позивачу моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. 00 коп., оскільки позивачем за первісним позовом не доведено належними і допустимими доказами завдання йому моральної шкоди у зв`язку з неповерненням грошових коштів за договором позики.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

Щодо позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 про визнання договору позики від 21.09.2017 року недійсним, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України встановлено, що в разі, коли особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 цього Кодексу, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п.20 ППВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та доказів, які б свідчили про порушення сторонами вимог ст. 203 цього Кодексу.

Також, позивачем не надано доказів введення її в оману.

На підставі викладеного, суд вважає, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про визнання договору позики від 21.09.2017 року недійсним не підлягає задоволенню, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4,12, 13, 81, 84, 89, 133, 141, 263, 264, 265, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О.В. Редько