У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 2-153/10

провадження № 61-19015 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Лановецького районного суду Тернопільської області із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року в справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх доводів посилався на те, що звертаючись із заявою про прийняття додаткового рішення в даній справі, позивач зазначав, що відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 липня 2013 року виконавчий лист, який видано на підставі рішення Лановецького районного суду в справі № 2-153/10, знаходиться на виконанні у Збаразькому міжрайонному ВДВС ГТУЮ в Тернопільській області. Разом з тим, 29 лютого 2020 року йому стало відомо, що дане виконавче провадження ніколи не перебувало на виконанні в Збаразькому міжрайонному ВДВС ГТУЮ в Тернопільській області, а виконавчий лист 31 березня 2016 року було повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» з зазначенням у ньому кінцевого строку для повторного пред`явлення до виконання 31 березня 2017 року.

Також зазначає, що вказана обставина в сукупності з порушенням позивачем вимог частини другої статті 270 ЦПК України, що полягає в зверненні з заявою про ухвалення додаткового рішення після закінчення строку на виконання такого рішення, є, на його думку, нововиявленими, які не були та не могли бути йому відомі раніше в зв`язку з тим, що не будучи стороною виконавчого провадження, він не отримував жодних листів чи постанов державного виконавця, а про існування цих обставин дізнався випадково, ознайомившись із відомостями про виконавче провадження в автоматизованій системі виконавчих проваджень.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року в справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового судового рішення, оскільки наведені заявником обставини не є нововиявленими та істотними, які могли б вплинути на зміст додаткового рішення.

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що вказані АТ «Ощадбанк» обставини не є і не можуть бути підставою для прийняття додаткового рішення, а тому свідчать виключно про незгоду позивача з сумою грошових коштів, які підлягають стягненню, оскільки прийняття додаткового рішення покликане усунути можливі неточності або прогалини щодо розгляду певних позовних вимог, які з тих чи інших причин не були зазначені взагалі в резолютивній частині основного рішення, але не змінювати розмір і валюту заборгованості, яка підлягала стягненню. Крім того, зазначає, що 31 березня 2016 року виконавчий документ у виконавчому провадженні №39000765 було повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто на момент звернення позивача з заявою про прийняття додаткового рішення, закічився строк для виконання рішення у справі, що згідно вимог частини другої статті 270 ЦПК України унеможливлювало постановлення додаткового рішення. Отже, на його думку, судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення по суті справи за його заявою про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року задоволено позов ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ощадбанк» 657 996, 88 грн. Дану заборгованість з ОСОБА_1 стягнуто шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 та передане ним в іпотеку, згідно іпотечного договору від 20 липня 2008 року, нерухоме майно: нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 , (розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв. м; земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 020040153, яка розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ; трикімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв. м, житлова площа - 46 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

25 січня 2018 року Лановецьким районним судом Тернопільської області винесено додаткове рішення, яким резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року в цивільній справі № 2-153/10 викладено в наступній редакції: «Позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Ощадбанк» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн (у тому числі, 69 000 доларів США заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13 280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,15 доларів США), шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 та передане ним згідно нотаріально посвідченого 20 липня 2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно: нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 , (розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв. м; земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 020040153, розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ; трикімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв. м, житлова площа - 46 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вищезазначене додаткове рішення сторонами в даній справі не оскаржувалось.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області № 2-153/2010 від 18 березня 2016 року розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-153/2010 за позовом ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу шляхом звернення на заставне майно. У зв`язку із цим 31 березня 2016 року повернено стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2-153/2010 виданий 06 серпня 2010 рокуЛановецьким районним судом Тернопільської області.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Таким чином, встановивши, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні його заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо ненадання судом належної правової оцінки факту повернення 31 березня 2016 року виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження», й непред`явлення останнім виконавчого листа до виконання протягом встановленого в ньому річного строку, а також неврахування відсутності передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України підстав для прийняття додаткового рішення не заслуговують на увагу, оскільки вони досліджувались судами першої та апеляційної інстанції, з наданням їм належної правої оцінки, під час розгляду справи, судами правильно встановлено, що зазначені в його заяві підстави не є нововиявленими обставинами у розумінні пункту першого 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Зазначені у касаційній скарзі аргументи Верховний Суд вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами в оскаржуваних рішеннях.

Із змісту касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року.

У відповідності до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

В силу пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України(в редакції до 08 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук