Справа № 236/406/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Шаньшиної М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Коломацького О.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лиман в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням(а.с.1-2).

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю. Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00гривень.

16.03.2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла заява відповідача ОСОБА_4 , про перегляд заочного рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.02.2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді від 17.03.2021року поновлено відповідачу строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, заяву прийнято до провадження заяву та призначене судове засідання.

Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_4 , про перегляд заочного рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.02.2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволено. Заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.02.2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,скасовано. Призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

20.04.2021 року відповідачка ОСОБА_4 подала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки місце реєстрації її малолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 залишається за адресою позивачки, що суперчить нормам ч.1 ст.160 СК України.

12.05.2021 року позивачка ОСОБА_1 , представники позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в позовній заяві. Позивачка пояснила, що відповідачка ніколи не мешкала в її будинку, а лише була там зареєстрована. Після розлучення з сином позивачки ОСОБА_4 перестала бути членом її родини, має нового чоловіка, мешкає разом з дітьми за іншою адресою.

12.05.2021 року відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні визнала факт того, що ніколи не мешкала за адресою АДРЕСА_1 , під час шлюбу з ОСОБА_5 та до теперішнього часу разом з дітьми мешкає в будинку АДРЕСА_2 , проте не може там зареєструватися через відсутність належним чином оформлених документів на будинок. Просила не розривати її з дітьми, які також зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , зазначивши, що вона не проти виписатися, проте на це їй потрібен час.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу Адамовичем В.І. 22.03.2002 року за реєстровим № 610, зареєстрованого в КП БТІ м. Слов`янськ, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідач по справі ОСОБА_4 , зареєстрована за місцем мешкання в цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою № 26-31-165 від 04.02.2021 року (а.с.9).

Відповідач за вказаною адресою як до, так і після розірвання шлюбу з сином позивачки(а.с.15-17) не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне майно. З 2013 року вона фактично мала інше місце мешкання, що підтверджується актом, складеним старостою Новоселівського старостинського округу(а.с.15), та не заперечується відповідачкою, однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України.

Позивач здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивач є власником житлового будинку, по АДРЕСА_1 . Відповідач була зареєстрована у житловому будинку як член сім`ї позивача, однак ніколи у ньому не мешкала без поважних причин, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком.

Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що її неможливо визнати такою, що втратила право користування житловим приміщення, через те, що у вказаному будинку зареєстровані її малолітні діти, оскільки позов не містить вимоги щодо дітей відповідачки, а оскільки ані відповідачка, ані її діти ніколи не мешкали в цьому будинку, разом мешкають за адресою АДРЕСА_2 , а отже права позивачки щодо спільного мешкання з дітьми не порушено.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача щодо визнання ОСОБА_4 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати(а.с.6).

Керуючись ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 4,13,18,76-83, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00(дев`ятсот вісім гривень 00 копійок)гривень.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення суду виготовлено 14.05.2021 року.

Головуюча суддя -