Провадження №2/523/1824/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Кащавцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами в яких просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, зокрема кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона з 2010р. по теперішній час постійно проживає у вказані квартирі разом з батьком, ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що спірна квартира була отримана за ордером її бабусею ОСОБА_3 для спільного проживання з її чоловіком, ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 . ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її батько, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як стверджує позивач вона постійно, більше 10 років, проживала зі своїм батьком в квартирі, разом з ним займалась впорядкування, сплачувала комунальні послуги. Після смерті батька вона продовжує проживати в спірній квартирі. Посилаюсь на зазначені обставини, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнані, з посиланням на те, що ОСОБА_1 має інше місце реєстрації свого місця проживання та не зверталась до районної адміністрації з проханням переоформити особовий рахунок на своє ім`я.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді від 30.10.2020р. провадження у справі було відкрито з призначенням справи до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 23.11.2020р. було закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач та її представник в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити. При цьому позивач зазначила, що вона з дня народження по теперішній час проживає в кв. АДРЕСА_1 . З 2014р. по 2015р. вона проживала разом з матір`ю в Іванівському району та закінчувала школу. За місцем проживання матері і була зареєстрована у 2014р. Після закінчення школи, вона переїхала до батька в квартиру, де і продовжує проживати.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 22.10.1974р. на підставі ордеру №0954, виданого виконавчим комітетом Ленінської райради м. Одеси, отримала право на вселення до кв. АДРЕСА_1 , разом з її чоловіком, ОСОБА_4 та дочкою, ОСОБА_6 .

Після вселення до квартири у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно наданої копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 02.11.2001р., останній з 27.09.1991 року був зареєстрований в кв. АДРЕСА_1 .

Особовий рахунок по квартирі був оформлений на ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_5 25.09.2013р. знялась з реєстраційного обліку по спірній квартирі та зареєструвала своє місце проживання за іншою адресою, що підтверджується наданою копією паспорта громадянки України серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно наданих суду відомостей, зокрема копії паспорту громадянки України серія НОМЕР_4 , ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 16.01.2014р.

З оглянутої судом копії декларації №0001-533Р-2Н00 від 22.11.2018р., убачається, що ОСОБА_1 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 обрала лікаря для надання первинної медичної допомоги з лікарем КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги 28» Одеської міської ради. Вказана декларація містить відомості довіреної особи ОСОБА_1 , а саме її батька ОСОБА_2 .

Також, надані копії документів вказують на те, що ОСОБА_1 08.12.2017р. уклала з ТОВ НВП «Тенет» договір про надання телекомунікаційних послуг з метою забезпечення в кв. АДРЕСА_1 інтернет послуг та ТВ послуг.

З оглянутої копії акту про демонтаж засобів вимірювальної техніки від 20.12.2017р. в квартирі АДРЕСА_1 , замовником послуг була ОСОБА_1 .

Згідно копії заяви від 13.02.2020р. ОСОБА_1 зверталась до ТОВ «Стиль Д» із заявою про прийняття її на роботу із зазначенням місця свого проживання в кв. АДРЕСА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що дійсно вона разом з матір`ю, ОСОБА_3 , батьком, ОСОБА_4 у 1974 році вселились до спірної квартири. Наприкінці 1974р. народився її брат, ОСОБА_2 , який з народження по день смерті постійно проживав в квартирі. Свідок підтвердила, що її племінниця, з часу її народження та по сьогодні постійно проживала в кв. АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 . Після його смерті ОСОБА_1 продовжує проживати в квартирі. Свідок зазначила, що її племінниця не проживала в квартирі лише з 2014р. по 2015р.

Аналогічні покази в якості свідків дали у судовому засідання свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є сусідами ОСОБА_1 , тривалий час знають родину ОСОБА_1 , які підтвердили, що позивач постійно проживала з батьком в спірній квартирі.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як було встановлено, ОСОБА_1 з часу свого народження, а саме з 1997р. проживає в спірній квартирі. При цьому таке вселення було обумовлено її малолітнім віком до свого батька, ОСОБА_2 членом сім`ї наймача якого він був. Відтак, в силу ст. 65 ЖК України на вселення ОСОБА_1 та на її проживання не вимагалось письмової згоди всіх інших членів сім`ї наймача, зокрема ОСОБА_3 . Відтак, позивач вселилась в спірну квартиру з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України.

Крім того, встановлені судом фактичні обставини, оцінка кожного аргументу окремо та в їх сукупності вказують на те, що ОСОБА_1 постійно проживала в спірній квартирі, як член наймача, зі своєю бабусею, після смерті якої продовжила проживати зі своїм батьком до його смерті. Такі обставини вказують на те, що спірна квартира є місцем її постійного проживання, що спростовує доводи представника відповідача про те, що позивач має інше місце своєї реєстрації. При цьому суд наголошує, що сама по собі відсутність реєстрації не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі викладеного, з`ясувавши наведені обставини у справі та дослідивши всі надані сторонами докази, суд виходить із того, що оскільки ОСОБА_1 вселилися у спірну квартиру на законних підставах, як члени сім`ї наймача ще у 1997р., та проживає у ній до цих пір, сплачує комунальні послуги, займається впорядкуванням, у судовому порядку не визнавалися такою, що втратила право користування квартирою, тому наявні правові підстави для задоволення позову про визнання за позивачем права користування спірною квартирою.

Інші заперечення, зазначені представником відповідача у відзиві на позовну заяву не ґрунтуються на нормах права, які регулюють виникли між сторонами правовідносини, та судом до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим, судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 840,80грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (іпн. НОМЕР_5 ) право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складене 25 січня 2021р.

Суддя