Справа № 199/4106/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., ознайомившись із матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про зняття арешту з майна боржника,

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява, ознайомившись із матеріалами якої, приходжу до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за змістом ст.187 ЦПК України суд відкриває провадження у справі лише за відсутності підставі для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Згідно ст.186 ч.1 п.1, ч.2 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як слідує зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , останнього було засуджено вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2007 року по справі №1-176/07 до позбавлення волі на вісім років з конфіскацією всього особисто належного йому майна за вчинення злочину, передбаченого ст.187 ч.2 КК України. Також вироком було стягнуто із засудженого на користь ОСОБА_2 певну суму коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. На примусове виконання вищевказаного вироку зазначеним судом 21 січня 2008 року було видано виконавчий лист про конфіскацію на користь держави всього належного ОСОБА_1 майна, а також 03 березня 2008 року виконавчий лист про стягнення із засудженого на користь ОСОБА_2 певної суми грошових коштів. 16 грудня 2009 року Красногвардійським ВДВС ДМУЮ своє постановою закінчено виконавче провадження №8544946 з примусового виконання виконавчого листа суду від 03 березня 2008 року, а 25 лютого 2009 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Ванжа О.В. своєю постановою у виконавчому провадженні №6040937 повернуто до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська виданий останнім вказаний вище виконавчий лист від 21 січня 2008 року щодо конфіскації всього майна засудженого. При цьому у вказаній постанові державного виконавця від 25 лютого 2009 року жодних інших питань, окрім як повернення виконавчого листа до суду, не вирішено. Разом з тим, при намаганні продати належну йому частку у праві спільної власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачем виявлено існування арешту такого майна, накладеного постановою про арешт всього майна та заборону його відчуження від 03 жовтня 2008 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Ванжа О.В. Вважаючи існування арешту майна за наведених обставин неправомірним, таким, що порушує його права, позивач заявив вимоги про зняття означеного арешту, накладеного на все його майно постановою державного виконавця Індустріального ВДВС ДМУЮ в рамках виконавчого провадження №6040937.

Таким чином, з викладеного слідує, що фактично спір у позивача виник не із формально заявленим ним відповідачем територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради, до якої жодних позовних вимог не пред`явлено, та яка право власності відповідача не оскаржує і не оспорює, а із Індустріальним ВДВС ДМУЮ, державним виконавцем якої накладено арешт на все майно позивача та не знято такий арешт при поверненні виконавчого листа до суду, який його видав. При цьому, відповідно до змісту позову та його додатків позивач є стороною виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем накладався спірний арешт на майно, а власником такого майна виступає сам позивач. Про наявність спору з будь-ким щодо належності арештованого майна позивачу останній не зазначає, з матеріалів позову існування такого спору також не вбачається. Відтак, предметом спору фактично виступає бездіяльність державного виконавця щодо незняття спірного арешту з майна позивача, як боржника, при поверненні виконавчого документу до суду, який його видав.

Відповідно до ст.404 КПК України (в редакції 1960 року) у разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно норми ст.535 КПК України (в редакції 2012 року) у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Положеннями ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державною виконавчою службою підлягають виконанню в тому числі такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами. Аналогічне положення містить біль пізня редакція цього закону у ст.17.

Нормою ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (в редакції, чинній на момент подання позову до суду) встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно ст.85 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у виконавчому провадженні на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби по виконанню рішення або відмову у здійсненні передбачених цим Законом дій стягувачем чи боржником може бути подана скарга до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до відповідного суду. Скарга у виконавчому провадженні по виконанню судових рішень на дії (бездіяльність) державного виконавця або начальника органу державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.

Частина 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (остання редакція даного закон) визначає, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Нормою ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (в редакції, чинній на момент подання позову до суду) визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відтак, з викладеного слідує, що КПК України (як в редакції 1960 року, так і в редакції 2012 року) передбачає можливість виконання судових рішень (вироків) органами державної виконавчої служби, однак не встановлює порядок оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при виконанні рішень, прийнятих у кримінальному провадженні.

Натомість, нормою ст.181 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналогічна наведеній абзацом вище норма закріплена в ст.287 КАС України (в редакції, чинній на момент подання позову до суду).

Таким чином, аналізуючи встановлені обставини правовідносин за позовом, його суб`єктний склад, предмет та підставу позову в контексті наведених вище норм законодавства, чинного як на момент виникнення правовідносин, так і на момент подання ОСОБА_1 до суду даного позову, приходжу до висновку, що категорія справ за позовом про звільнення майна з-під арешту передбачає обов`язкову наявність між сторонами позову спору про право цивільне спору про правомірність накладення арешту в рамках виконавчого провадження на певне майно через належність такого майна не боржнику, а іншій особі, яка і звертається до суду із таким позовом. При цьому, відповідачами за даною категорією позовів мають бути боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт. В іншому ж випадку, якщо наведені умови для звернення до суду із позовом відсутні, захист майнових прав відбувається не в порядку позовного провадження в рамках цивільного судочинства, а за іншою формою звернення та порядком вирішення шляхом звернення із відповідною заявою/скаргою до суду, який видав виконавчий документ на примусове виконання ухваленого ним же рішення і який здійснює судовий контроль за виконанням цього рішення.

В той же час, з урахуванням того, що КПК України (ні в редакції 1960 року, ні в редакції 2012 року) не передбачений порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при примусовому виконанні судових рішень, прийнятих у кримінальному провадженні, учасники виконавчого провадження можуть оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність у порядку адміністративного судочинства. Отже, належною формою та способом захисту прав боржника у виконавчому провадженні, відкритому в порядку виконання судового рішення, прийнятого у кримінальній справі (кримінальному провадженні) має бути подання адміністративного позову до окружного адміністративного суду, а відповідачем з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, зокрема у випадку неправомірного не зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчому документу стягувачу/суду, є відповідний орган державної виконавчої служби.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 , фактично оспорюючи правомірність подальшого існування після повернення виконавчого листа до суду арешту належного йому, як боржнику, нерухомого майна, який (арешт) було накладено державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Ванжа О.В. своєю постановою у виконавчому провадженні №6040937 з примусового виконання виконавчого листа суду на вирок в частині конфіскації всього майна цього боржника/засудженого, подає дану цивільну позовну заяву, з якої до того ж не вбачається жодного цивільно-правового спору із заявленим відповідачем.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, приходжу до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за цієї позовною заявою на підставі ст.186 ч.1 п.1 ЦПК України, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому у відповідності до ч.5 ст.186 ЦПК України позивачу необхідно роз`яснити його право на звернення до окружного адміністративного суду із адміністративним позовом із аналогічним предметом спору, однак із зазначенням в якості належного відповідача відповідного органу ДВС, державним виконавцем якого накладено арешт на майно позивача як боржника, правомірність існування якого (арешту) після повернення виконавчого документу до суду, який його видав, позивач оскаржує.

Наведений висновок правовий висновок щодо юрисдикції даного спору та суб`єктного складу його учасників узгоджується і правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі №757/61236/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №586/77/17, від 19 червня 2019 року по справі №383/493/18, від 22 січня 2020 року по справі №823/564/17, а також правовими позиціями у постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі №817/928/17, від 04 листопада 2020 року по справі №520/7100/19.

Відповідно до ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції. З цієї підстави судовий збір повертається в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, однак даною ухвалою судді відмовлено у відкритті провадження у справі, що за змістом норм Закону України «Про судовий збір» зумовлює виникнення у позивача права на повернення сплаченого ним судового збору в повному обсязі, приходжу до висновку про необхідність повернення позивачу судового збору у вищевказаному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 133, 186, 187, 258-261, 263, 352-355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про зняття арешту з майна боржника відмовити.

На виконання вимог ст.186 ч.5 ЦПК України роз`яснити позивачу, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Повернути позивачу ОСОБА_1 сплачений ним при подачі до суду позовної заяви, у відкритті провадження у справі за якою відмовлено цією ухвалою, судовий збір в розмірі 908 гривень, перерахований згідно квитанції про сплату №67430 від 03 червня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до ст.261 ЦПК України з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко