Справа № 466/3318/15-ц
УХВАЛА

судового засідання

«22» січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Кавацюка В.І

при секретарі Молінській С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Кавацюка В.І. від участі в розгляді його заяви про перегляд заочного рішення в цивільній справі №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и в :

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась цивільна справа №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року вищевказаний позов було задоволено повністю та ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 928 236,00 грн. (дев`ятсот двадцять вісім тисяч двісті тридцять шість гривень) основного боргу за договором позики, 659 975,80 грн. (шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять гривень вісімдесят копійок) інфляційного збільшення суми боргу, 81 557,61 грн. (вісімдесят одну тисячу п`ятсот п`ятдесят сім гривень шістдесят одну копійку) 3% річних, а також 3 354,00 грн. (три тисячі триста п`ятдесят чотири гривні) витрат по оплаті судового збору.

12 червня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просить поновити йому строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року в цивільній справі №466/3318/15-ц, скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року в цивільній справі №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики і призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (підготовче судове засідання).

13 січня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав на адресу суду заяву про відвід головуючого по справі - судді Кавацюка В.І. від розгляду його заяви про перегляд вищезазначеного заочного рішення в цивільній справі №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу за договором позики

В обгрунтування заяви покликається на те, що, на його думку, суддя Кавацюк В.І. не може зберегти безсторонність, а тому не може брати участі у розгляді зазначеної справи з наступних підстав.

Так, 15 червня 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Кавацюка В.І. йому, ОСОБА_1 , поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення і прийнято до розгляду заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі №466/3318/15-ц від 20 серпня 2015 року за позо¬вом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Цією ж ухвалою судове засідання було призначено на 10 липня 2020 року.

За вимогами ч.2 ст.286 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення повинна бути розглянута протягом п`ятнадцяти днів з дня її надходження.

Натомість, в порушення процесуальних строків, вказаних у ч.2 ст.286 ЦПК України, суддею Кавацюком В.І. до цього часу так і не розглянута його, ОСОБА_1 , заява про перегляд заочного рішення, будь-яке рішення, яке має бути ухвалене за результатами розгляду такої заяви, так і не прийнято.

Судові засідання у справі призначались неодноразово, зокрема, на 10 липня 2020 року, на 12 серпня 2020 року, на 14 вересня 2020 року, на 28 вересня 2020 року, на 21 жовтня 2020 року, на 18 листопада 2020 року та частина призначених судових засідань відкладалася з інтервалом більше одного місяця.

Станом на 15 грудня 2020 року наступне судове засідання по розгляду його заяви суддею Кавацюком В.І. не призначене, про що свідчить дані з функціоналу: «Список справ, призначених до розгляду» за поси¬ланням https://sh.lv.court.gov.ua/sud1328/егошабуапат/с52/ на офіційному сайті Шевченківського районного суду міста Львова веб-порталу «Судова влада України».

Як убачається з електронного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень України, у період з 24 жовтня 2020 року по 25 листопада 2020 року суддею Кавацюком В.І. рішення не ухвалювались по жодній справі, що, очевидно, може свідчити в даному випадку про об`єктивні причини, як то чергова щорічна відпустка, перебування на лікарняному чи службове відрядження. Однак, починаючи з 26 листопада 2020 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень України вже з`явились ухвали, постановлені під головуванням судці Кавацюка В.І. Даними ухвалами були скасовані судові накази за заявами боржників, які надійшли до суду 19 жовтня та 02 листопада 2020 року, тобто на 4 місяці пізніше від заяви ОСОБА_1 .

Таким чином, цивільна справа по розгляду його, ОСОБА_1 заяви про скасування заочного рішення перебуває в провадженні судді Кавацюка В.І. вже понад 5 місяців - з 15 червня 2020 року і по теперішній час.

Згідно з п.1 ч.7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення (див. рішення у справах «Delcourt v. Belgium», «Bellet v. France»).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні переш-коди для здійснення цього права.

Вказаних правових засад судочинства суддя Кавацюк В.І. не дотримався, у відсутність об`єктивних причин не вжив заходів щодо своєчасного розгляду заяви про перегляд заочного рішення і умисно безпідставно затягнув її розгляд понад строк, встановлений законом.

Крім цього, на даний час він, ОСОБА_1 , переконаний та стверджує, що суддя Кавацюк В.І. не зберіг безсторонність у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 вже на момент по¬становлення 06 травня 2015 року ухвали про відкриття провадження у справі, тим самим проявив упередженість до особи відповідача, виходячи з наступного.

Положенням п.4 ч.1 ст.20 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у справі №466/3318/15-ц) регламентувалось, що суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді. Відвід (самовідвід), згідно ч.3 ст.23 ЦПК України, повинен бути вмотивованим і заявленим до початку з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.

Такою обставиною, яку повинен був встановити суддя Кавацюк В.І., після чого взяти самовідвід, з метою недопущення у подальшому сумніву у сторін чи інших осіб в своїй неупередженості при розгляді справи та забезпечення довіри до судової влади України, була його одноособова участь у розгляді подання виправної колонії про приведення у відповідність до положень Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року вироку суду стосовно нього, засудженого ОСОБА_1 .

Так, 20 лютого 2002 року суддею Шевченківського районного суду міста Львова ОСОБА_3 було розглянуто подання Личаківської виправної колонії №30 про приведення у відповідність до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України від 5 квітня 2001 року вироку Київського міського суду від 21 серпня 1998 року, яким він, ОСОБА_1 , був засуджений за ст.ст.19 ч.4, 63-1 ч.1, ст.63-1 4.2, 80 4.2, ст.222 ч.1 КК України 1960 року до дев`яти років позбавлення волі. Зокрема, як слідує зі змісту вироку, основне обвинувачення стосувалося наступних обставин: « ОСОБА_1 , ... брав безпосередньо участь в бойових діях в збройному конфлікті між Азербайджанською Республікою та Республікою Вірменія на боці Азербайджану, ...і в період з грудня 1993 року по червень 1994 року на території України - в Черкаській та Київській областях, і м. Києві, організував незаконне вербування громадян України чоловічої статі, маючих, як правило, військові спеціальності, з метою використання в збройному конфлікті між Азербайджанською Республікою та Республікою Вірменія на боці Азербайджану, під виглядом найму їх на будівельні роботи та охорону об`єктів на території Азербайджану».

Постановою судового засідання від 20.02.2002 року під головуванням судді Кавацюка В.І. вирок Київського міського суду від 21.08.1998 року приведено у відповідність до Кримінального кодексу України від 05.04.2001 р. та визначено вважати ОСОБА_1 засудженим за ч.3 ст.24, ч.1 ст.447, ч.2 ст.447, ч.1 ст.263, ст.70 Кримінального кодексу України 2001 року на дев`ять років позбавлення волі.

Як слідує з мотивувальної частини вищевказаної постанови, така постанова була ухвалена на низькому професійному рівні та в ній, крім іншого, була зазначена стаття КК України (в редакції 1960 року), за якою він, ОСОБА_1 , не засуджувався.

Враховуючи наведене, з метою запобігання у подальшому нарікань на об`єктивність та упередженість головуючого, а також звинувачень у заінтересованості у результаті розгляду справи, суддя Кавацюк В.І. мав би дійти висновку про необхідність заявити самовідвід у відповідності до вимог п. 4 ст. 20 ЦПК України.

Проте, діючи всупереч положенням п.4 ч.1 ст.20, ч.3 ст.23 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у справі №466/3318/15-ц) суддя Кавацюк В.І своєю ухвалою від 07.05.2015 року відкриває провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та призначає судове засідання у справі на «27» травня 2015 року о 10:00год.

На його, ОСОБА_1 , думку, упередженість судді Кавацюка В.І. проявилася також при винесенні ним 28 травня 2015 року ухвали про забезпечення позову ОСОБА_2 , якою було накладено арешт на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 , в тому числі на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:613:0018, в межах суми 1 669 769,41 грн.

Підставою для винесення такої ухвали слугувало звернення 27 травня 2015 року до суду позивачки ОСОБА_2 , яка маючи умисел на позбавлення усього належного йому майна, просила забезпечити позов шляхом накладення ареш¬ту на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 , в тому числі на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:613:0018. Звертаючись з такою заявою, позивачка ОСОБА_2 свідомо не зазначила інформацію про те, що на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:613:0018, розташований об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок. Згідно технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Проектно Консалтингова Група», з відповідним планом та схе¬мою розташування будівель і споруд, загальна площа житлового будинку складає 440 кв.м.

З ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 28 травня 2015 року не вбачається, із чого саме виходив суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про забезпечення позову. Будь-яких мотивів прийняття аргументів сторони щодо суті питання, яке вирішувалося, в ухвалі не наведено.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суддя Кавацюк В.І. мав оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов. Такими доказами мали бути правовстановлюючі докумен¬ти на нерухоме майно, які б визначали, встановлювали, а також підтверджували право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок.

Суддя ОСОБА_3 , постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, не звернув уваги на те, що такі заходи були неспівмірними із позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майно¬вих наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У зв`язку з викладеним, маючи обґрунтовані сумніви в безсторонності та об`єктивності судді Кавацюка В.І. при розгляді його заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 серпня 2015 року в цивільній справі №466/3318/15-ц, він, ОСОБА_1 , заявляє відвід судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюку В.І.

В судове засідання учасники процесу не з`явилися та представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мелешко М.І. та представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Рибенком М.М. подані заяви, з яких убачається, що представник ОСОБА_4 заяву про відвід головуючого судді Кавацюк В.І. підтримує, представник ОСОБА_5 вважає заяву про відвід безпідставною та вони не заперечують розглянути вищевказану заяву про відвід без їх участі.

У відповідності до ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, ознайомившись із заявою відповідача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Кавацюка В.І., суд приходить до наступних висновків.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені в ст. 36 ЦПК України, згідно з якою суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), зокрема, у випадку, якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 39 ЦПК України з підстав, зазначених у ст. 36 цього Кодексу, судді може бути заявлено відвід учасниками справи. Відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

У відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право сторін на справедливий суд закріплений в нормах міжнародного права, зокрема, в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді заяви про відвід слід виходити саме з суб`єктивної оцінки сторони у справі щодо дій головуючого у справі. Іншими словами, якщо сторона має сумнів в безсторонності судді, то практика Європейського суду з прав людини наголошує на необхідності задоволення такої заяви про відвід, адже в іншому випадку це буде розцінено як порушення права особи на справедливий суд. Отже, незадоволення заяви про відвід може сприйматися стороною як порушення її прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Білуха проти України» та інші) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.

Згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких

сумнівів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії» «Ветштайн проти Швейцарії», «Мироненко і Мартенко проти України» та ін).

Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в безсторонності суду. Тобто, при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності суду позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (рішення у справах «Ветштайн проти Швейцарії», «Феррантеллі та Сантанджело проти Італії».

У цьому зв`язку, як зазначає Європейський суд з прав людини, навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється», оскільки йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (рішення у справах «Де Куббер проти Бельгії» від 26 жовтня 1984 року, «Кастільо Альгар проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року та інші).

Суд приходить до висновку, що ті обставини, які викладені у заяві відповідача ОСОБА_1 про відвід, не свідчать про упередженість або певну зацікавленість судді Кавацюка В.І. у наслідках розгляду вищевказаної справи.

Разом з цим, щоб не допустити в подальшому затягування розгляду справи та подання нових заяв про відвід судді, а також з метою недопущення підірвання довіри до судової гілки влади, суд вважає за доцільне заявлений відвід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 10, 36, 39, 40, 247, 259. 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Кавацюка В.І. від участі в розгляді його заяви про перегляд заочного рішення в цивільній справі №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Відвести головуючого суддю Кавацюка В.І. від участі у розгляді заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення в цивільній справі №466/3318/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 27 січня 2021 року.

Суддя: В. І. Кавацюк