ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1371/14Головуючий у 1-й інстанції Крамар В.М.
Провадження № 22-ц/817/14/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участю секретаря Сович Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 593/1371/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, постановлену суддею Крамар В.М., про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу в частині поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який укладений 08 серпня 2006 року і зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 90.

13 травня 2020 року Бережанським районним судом Тернопільської області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Вказану заяву заявник обґрунтовувала тим, що 27 квітня 2020 року вона з Єдиного державного реєстру судових рішень дізналася про те, що 13.11.2014 року було ухвалено заочне рішення Бережанського районного суду, про існування якого їй раніше не було відомо, просить: поновити пропущений строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року як пропущений з поважних причин.

На обґрунтування необхідності поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення посилалась на те, що раніше про існування такого рішення вона не знала і не могла дізнатись, оскільки не знала про існування судового процесу та не була належним чином повідомленою про день час та місце розгляду справи.

Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року, - відмовлено. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - залишено без розгляду. Роз`яснено заявниці її право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13.11.2014 року у справі № 2/593/491/2014 та скасувати заочне рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13.1 1.2014 року у справі № 2/593/491/2014.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.

Зокрема вказує, що заочне рішення суду про розірвання шлюбу від 13 листопада 2014 року відповідачем отримано не було, що не заперечує в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції .

Зазначає, що про вказане рішення вона дізналась 27 квітня 2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Стверджує, що раніше дізнатись про таке рішення вона не могла, оскільки про існування даної справи їй не було відомо.

Окрім того вказує, що суд першої інстанції безпідставно направляв рішення суду на адресу за якою відповідач не проживає, при цьому маючи підтвердження у матеріалах справи .

Також зазначає, що їй не було відомо про виклик її в судове засідання на 13 листопада 2014 року о 10 год.00 хв. через оголошення в пресі, а саме газеті «Урядовий кур`єр» № 205 від 05 листопада 2014 року (оголошення розмішено на 23 сторінці). Стверджує, що відповідно до переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 р. № 1022-р, повинен був здійснюватись через газету «СВОБОДА» . Також вважає, що суд першої інстанції знаючи про те, що відповідач живе в м. Свалява Закарпатської області повинен був розмістити оголошення про виклик в судове засідання в «Новини Закарпаття» .

Таким чином апелянт стверджує, що про судове засідання у справі, яке відбулось 13.11.2014 року, на якому суддею було вирішено ухвалити заочне рішення по справі, відповідач не була повідомлена належним чином. Вказує, що жодним чином суд не повідомляв відповідача ні про існування відкритого судового провадження, ні про час та дату судового засідання, а докази повідомлення відповідача належним чином в матеріалах справи відсутні.

Окрім того апелянт вважає, що причин для пред`явлення позову про розірвання шлюбу не було, оскільки розлади між сторонами мали тимчасовий та не частий характер, сторони мали на утриманні доньку, планували ще одну спільну дитину. Вказує, що позивач з нею підтримували шлюбні стосунки як чоловік та дружина, вели спільне господарство та сумісний бюджет. Стверджує, що після рішення суду про яке їй не було відомо вони з позивачем підтримували шлюбні стосунки та будували плани на майбутнє, а тому вважає що за таких обставин у неї не було підстав вважати, шлюб розпався. На думку апелянта суд повинен був встановити, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них, однак доказів цього не було.

В судове засідання, яке було призначено у режимі відеоконференції на 20 січня 2021 року о 11год.00 хв. учасники судової справи не з`явилися.

20 січня 2021 року від представника апелянта адвоката Поваляєва П.О. повторно поступило клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, обґрунтоване тим що він не може з`явитися в судове засідання у зв`язку із його участю у розгляді іншої справи в м. Львів, також зазначає що апелянт бажає брати участь у судовому засіданні, однак через карантинні заходи встановлені на території України, позбавлена можливості з`явитися в судове засідання.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Відповідно до п.1 Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2,» від 09.12.2020 року №1236 продовжено дію карантину з 19 грудня 2020 року по 28 лютого 2021 року, але будь-які обмеження щодо пасажирських перевезень цією постановою запроваджені не були.

В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, пункту 10 частини 3 статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

У пункті 3 частини першої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. При цьому учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 232 ЦПК України).

Неодноразово заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи, сторона апелянта не скористалась правом дистанційної участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, визначеного статтею 212 ЦПК України.

Отже, враховуючи, що апеляційним судом вже неодноразово відкладався розгляд справи на підставі клопотання апелянта, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності апелянта ОСОБА_1 , виходячи з вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено, що її не було належно викликано в судове засідання по розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до неї про розірвання шлюбу, а також, що про існування оскаржуваного рішення вона дізналася лише 27 квітня 2020 року, вказавши що відповідачем не доведено той факт, що вона не отримала (дізналася) і не могла отримати (дізнатися) рішення від 13 листопада 2014 року, яким за її твердженням порушено її цивільне право.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_1 , відповідач була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 з 04.12.2007 року по 25.01.2018 року.

Також, матеріалами справи підтверджено, що поштові відправлення з ухвалою про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками та повісткою про виклик на 11 год. 00 хв. 23 жовтня 2014 року; судова повістка про виклик на 10 год. 00 хв. 30 жовтня 2014 року, - було направлено ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання останньої. Судова повістка про виклик в судове засідання на 10 год. 00 хв. 30 жовтня 2014 року надіслана рекомендованим листом № 769 була повернута суду підприємством поштового зв`язку з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Відповідно до частини дев`ятої статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Враховуючи те, що суду першої поверталися повідомлення про не вручення відповідачу судових повісток про розгляд справи із відміткою «за зазначеною адресою не проживає» , які були надіслані за зареєстрованим на час розгляду справи місцем проживання відповідача, виклик ОСОБА_1 в судове засідання на 10 год.00 хв. 13 листопада 2014 року правомірно було здійснено через оголошення в пресі, а саме газеті «Урядовий кур`єр» № 205 від 05 листопада 2014 року (оголошення розмішено на 23 сторінці), яка була визначена друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, відповідно до розпорядження КМУ від 18 грудня 2013 р. N 1022-р Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме .

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що на час розгляду справи фактичним місцем проживання відповідача було: АДРЕСА_2 . З позовної заяви також не вбачається, що відповідач проживала за вказаною адресою, натомість позивачем вказується останнє відоме місце проживання відповідача( АДРЕСА_1 ), що відповідало вимогам ст 126 ЦПК України(чинної на момент виникнення правовідносин у даній справі), а тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції направляв судові повістки за невірною адресою відповідача, а також те що оголошення про про виклик у судове засідання суд повинен був розмістити в друкованому виданні « ОСОБА_4 » .

Також, матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції після ухвалення рішення 13 листопада 2014 року у відповідності із зазначеними нормами процесуального законодавства надіслав копію рішення відповідачу ОСОБА_1 на адресу, за якою вона була зареєстрована: АДРЕСА_1 , що підтверджується супровідним листом про направлення рішення (а.с. 27) та рекомендованим листом № 787. (а.с. 28).

Окрім того, судом встановлено, що 19 квітня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 одружився з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 19 квітня 2019 року Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області вбачається, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до заяви про прийняття спадщини від 24 лютого 2020 року, яка міститься на 13 аркуші спадкової справи 02-14 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у заяві вказала: « ІНФОРМАЦІЯ_3 помер мій колишній чоловік ОСОБА_2 ...»; «Мені, ОСОБА_1 колишній дружині померлого, нотаріусом роз`яснено зміст статей 60-63, 68, 70, 72 СК України, статей 368, 370 ЦК України, згідно яких я маю право на частку на майно, яке було нами набуте під час перебування в зареєстрованому шлюбі».

Відповідно до ч.2 ст. 228 ЦПК України (в редакції від 14.11.2017 року) заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Статтею 72 ЦПК України (в редакції від 14.11.2017 року) встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Крім того, статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому колегія суддів зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

При цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Судом визначаються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву.

За таких обставин, доведеним є висновок суду про те, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення із заявою про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає, оскільки жодних доказів поважних причин пропуску для подачі такої заяви відповідачкою до суду надано не було.

На підставі встановлених у справі обставин та вищенаведених норм процесуального законодавства, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в даному випадку суд першої інстанції вірно залишив заяву відповідачки про перегляд заочного рішення без розгляду, оскільки її подано з порушенням строків встановлених ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими про те, що відповідачу було відомо те, що шлюб між нею та позивачем ОСОБА_2 було розірвано, ще до вказаної нею у заяві про перегляд заочного рішення дати, що підтверджується зверненням нею до нотаріуса про прийняття спадщини від 24 лютого 2020 року де вона констатує факт того, що позивач ОСОБА_2 являється її колишнім чоловіком, натомість із заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернулася до суду в травні 2020 року(а.с.83), пропустивши встановлений процесуальний строк для звернення із відповідною заявою про перегляд заочного рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, про те що про рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року про розірвання шлюбу відповідач довідалася 27 квітня 2020 року з ЄДРСР, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Окрім того слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Правовідносини, з приводу яких виник спір у справі (розірвання шлюбу), не допускають правонаступництво (постанова Верховного Суду від 10 січня 2019 року N 709/3035/15-ц ).У вказаній постанові Верховний Суд переглядаючи цивільну справу по суті позовних вимог про розірвання шлюбу вказав, що оскільки відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, не може вирішуватися спір щодо померлої особи.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року, залишивши заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу без розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Сташків Б.І.

Дикун С.І.

Судді: Хома М.В.