КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/6253/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6473/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коткова Ольга Анатоліївна про захист права власності на житло шляхом визнання договорів удаваними, визнання удаваних договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договору, визнання договору нікчемним, застосування наслідків нікчемності договору, визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач подала до суду вказаний позов, в якому зазначила, що у 2015 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинили шахрайські дії, які призвели до втрати нею права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Пояснювала, що вчинені 01 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_2 правочини, а саме: договір купівлі-продажу вказаної квартири та договір позики, були укладені за сприяння її знайомої ОСОБА_3 для приховування укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усного договору, відповідно до якого останній мав за власний кошт придбати для позивача майнові права на три однокімнатні квартири у новобудові, при цьому кошти за спірну квартиру ним не передавались і не мали передаватись, так само не передавались і кошти за договором позики, який виступав як забезпечення виконання зобов`язань за усним договором. Таким чином, ОСОБА_2 фактично безвідплатно набув право власності на спірну квартиру і в подальшому, зловживаючи своїми правами, вчинив дії, спрямовані на виселення позивача, подавши відповідний позов до суду. Отже, при укладенні вищевказаних договорів позивач помилилась щодо таких властивостей трьох квартир у новобудові, які значно знижують їх цінність та можливість використання за цільовим призначенням, оскільки очікувала, що новобудову введуть в експлуатацію не пізніше, ніж через півроку з дня їх укладення. Укладені з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу вказаної квартири та позики є удаваними, без фактичної передачі грошей. У квітні 2015 року дізналася, що будівництво новобудови, у якій мали бути придбані квартири, зупинено у зв`язку з чим новобудова не може бути введена в експлуатацію.

Зазначала, що 14 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який є нікчемним, оскільки даним договором було порушено її конституційне право на власність та на житло.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила:

- визнати удаваними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. зареєстрований в реєстрі № 754, а також договір позики грошових коштів на суму 2 250 000 грн., укладений 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. зареєстрований в реєстрі № 758;

- встановити, що удавані договір купівлі-продажу квартири та договір позики від 01 квітня 2015 року були укладені для приховання іншого договору, який насправді вчинили в усній формі на таких умовах: ОСОБА_1 відчужує на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення удаваного договору купівлі-продажу без фактичної оплати за неї; ОСОБА_2 за рахунок власних коштів оплачує придбання для неї майнових прав на три однокімнатні квартири в новобудові за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 продовжує проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до її передачі ОСОБА_2 , яка має відбутися після введення зазначеної новобудови в експлуатацію і реєстрації за нею права власності на три однокімнатні квартири; ОСОБА_2 зобов`язується не претендувати на спірну квартиру і не виселяти з неї позивача до набуття позивачем права власності на три однокімнатні квартири; для забезпечення виконання зазначеного зобов`язання ОСОБА_2 між ними укладається удаваний договір позики про передачу позивачем ОСОБА_2 як позичальнику грошей в сумі 2 250 000 грн. на строк до 01 квітня 2016 року без фактичної передачі цих коштів;

- визнати недійсними укладені 01 квітня 2015 року удаваний договір купівлі-продажу квартири, удаваний договір позики та усний договір, який насправді було вчинено;

- застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири та усного договору, який насправді було укладено, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 14 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

- застосувати наслідки недійсності нікчемного договору купівлі-продажу шляхом скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Коткової О.А. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-16)

Представник відповідачів ОСОБА_5 подав заяву про застосування строку позовної давності та вказав, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2015 року позивач засвідчила, що її волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає її внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, а відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Однак після здійснення продажу квартири позивач намагалась в судовому порядку та шахрайськими діями визнати договір недійсним. Судовим рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. У подальшому після завершення судового процесу та зняття заборон ОСОБА_4 придбала у власність спірну квартиру, а тому вона як законний і добросовісний власник має повне право володіти та користуватись нею (т. 2 а.с. 3-5).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Скасовано арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,9 кв.м., житловою площею 36 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року (т. 2 а.с. 155-166).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву (т. 2 а.с. 171-177).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно дослідив надані докази, що підтверджують факт укладення удаваних договорів продажу спірної квартири та позики, а також недійсності усних договорів. Зазначала, що договори було укладено під впливом помилки, оскільки вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, не усвідомлювала наслідки таких правочинів. Звертала увагу на те, що фактично оскаржуваним рішенням вона позбавлена права власності на квартиру, проте, будь-якого іншого житла для проживання їй не надано, а тому вона позбавлена права на належний рівень життя та конституційного права на непорушність права власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник відповідачів - адвокат Олійник В.Б. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були сповіщені врученням повідомлення їх представнику - адвокату Олійник В.Б., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (т. 2 а.с. 222, 228-237, 245-246).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,90 кв.м, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 754 (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до п. 4 даного договору продаж квартири вчинено за суму 871 400,00 грн. Сторони засвідчили, що не мають матеріальних, грошових та інших претензій одна до одної на момент укладання спірного договору.

Положеннями укладеного між сторонами договору сторони засвідчили, що усвідомлюють природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, вільно володіючи українською мовою, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психологічного, уклали цей договір.

При укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу заяву, у якій засвідчила, що відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час її набуття вона була неодружена, і осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, в тому числі і відповідно до ст. 65, 74, 97 СК України, немає (т. 2 а.с. 18).

Право власності покупця ОСОБА_2 на вищевказану квартиру було зареєстровано 01 квітня 2015 року у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 21-22).

01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 758, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 2 250 000,00 грн. на строк по 01 квітня 2016 включно без процентних нарахувань річних (т. 1 а.с. 25).

Також 01 квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку, якою погодили, що ОСОБА_2 замість повернення предмету позики 90 000,00 доларів США або 2 250 000,00 грн. зобов`язується протягом року надати ОСОБА_1 три однокімнатні квартири за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 17).

08 вересня 2015 року між ОСОБА_1 (первісним кредитором) та ОСОБА_6 (новим кредитором) укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2290, відповідно до умов якого первісний кредитор ОСОБА_1 відступила новому кредитору ОСОБА_6 право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 01 квітня 2015 року за № 758 (т. 2 а.с. 20-21).

14 вересня 2015 року між ОСОБА_6 (первісним кредитором) та ОСОБА_7 (новим кредитором) було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 01 квітня 2015 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 6081, за яким первісний кредитор відступив новому право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 01 квітня 2015 року (т. 2 а.с. 11-12).

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 квітня 2015 року з ОСОБА_2 з підстав вчинення його під впливом обману та відсутності згоди її чоловіка ОСОБА_8 на продаж майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у справі № 753/8830/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с. 39-42, 55-59).

14 грудня 2017 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Котковою О.А., зареєстровано в реєстрі за № 1285, відповідно до якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за суму 199 524,00 грн. (т. 1 а.с. 159-160).

Своїми підписами у договорі його сторони підтвердили факт повного розрахунку за ним та відсутність у продавця до покупця будь-яких претензій фінансового характеру, що стосувалися б питань розрахунку за цим договором (п. 2.2. договору).

Позивач просила визнати удаваними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також укладений 01 квітня 2015 року між ними договір позики грошових коштів на суму 2 250 000 грн., які вчинені з метою приховання іншого правочину, а також визнати їх недійними із застосуванням наслідків недійсності правочинів.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З аналізу статей 202, 203, 235 ЦК України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

Так, у статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

За правилом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Укладений 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,90 кв.м, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. і зареєстровано в реєстрі за № 754 є реальним правочином, спрямованим на настання правових наслідків, які передбачені Договором, а відтак й не може бути визнаний удаваним правочином(т. 1 а.с. 20).

Так, відповідно до п. 4 даного договору продаж квартири вчинено за суму 871 400,00 грн. Сторони засвідчили, що не мають матеріальних, грошових та інших претензій одна до одної на момент укладання спірного договору.

З огляду на те, що під час підписання договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, сторони визнали проведення повного розрахунку за правочином, про що зазначили в тексті Договору, суд відхилив доводи апелянта ОСОБА_1 про безгрошовість вищевказаного Договору.

Згідно з п. 5 договору продавець стверджувала, що квартира належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 16 листопада 2010 року та зареєстровано в реєстрі.

Положеннями укладеного між сторонами договору сторони засвідчили, що усвідомлюють природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, вільно володіючи українською мовою, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психологічного, уклали цей договір.

Право власності покупця ОСОБА_2 на вищевказану квартиру було зареєстровано 01 квітня 2015 року у встановленому законом порядку, що свідчить про настання реальних наслідків правочину (т. 1 а.с. 21-22).

Належних та допустимих доказів спрямованість волі сторін вказаного правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цими правочинами, суду не надано.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).

Згідно статті 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником договір позики є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 758. Відповідно до умов цього Договору позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 2 250 000,00 грн. на строк по 01 квітня 2016 включно без процентних нарахувань річних (т. 1 а.с. 25).

У договорі зазначено, що сторони при укладенні договору ознайомлені з вимогами щодо недійсності правочинів, перебуваючи у здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи добровільно без будь-якого примусу.

Змістом спірних договорів доводиться спрямованість волі сторін на виникнення саме тих правовідносин, які ними обумовлені, а саме: купівлі-продажу нерухомого майна та позики, на наявність ознак інших правочинів умови спірних договорів не вказують.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за договором купівлі-продажу квартири продаж квартири вчинено за суму 871 400,00 грн., які продавець отримала до укладення Договору, а за договором позики позикодавець передала позичальнику 2 250 000 грн.

Доводи позивача про те, що не справдилися її очікування щодо введення в експлуатацію новобудови, де розташовані три однокімнатні квартири, які нібито вона мала отримати, впродовж півроку з моменту укладення спірних договорів, не можуть бути визнані підставою для визнання договорів удаваними та (або) недійсними.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач не довела, що сторони оспорюваних договорів спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваними правочинами, суд першої інстанції правильно застосував ст. 235 ЦК України та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Враховуючи, що підстав для визнання вказаних договорів купівлі-продажу та позики від 01 квітня 2015 року недійсними судом не встановлено та позивачем не доведено, відсутні й підстави для застосування наслідків недійсності правочинів та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, позивач просила встановити нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 14 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з тих підстав, що ОСОБА_4 при укладенні договору знала та усвідомлювала, що квартира спірна і нею володіє позивач та проживає в цій квартирі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Позивач, стверджуючи про нікчемність правочинів посилалась на ст. 228 ЦК України.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 203/3739/15-ц (провадження № 61-18523св18)

Проте позивачкою не наведено і судом не встановлено наявності в оспорюваних правочинах ознак порушення публічного порядку, які могли б бути підставою для визнання правочинів недійсними через їх нікчемність з посиланням на ст. 228 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, така вимога позивачки не підлягає задоволенню.

При цьому встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2017 року власником квартири був ОСОБА_2 , якому відповідно до статті 317 ЦК України належали права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки вимога про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем є похідною від вимог про визнання договорів недійсними, підстави для їх задоволення також відсутні.

Доводи апелянта, проте, що оспорювані позивачкою правочину від 01 квітня 2015 року були укладені під впливом помилки, а також під впливом обману, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки підстав позову про вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК України) у цьому провадженні подана позивачкою позовна заява не містить. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на суперечливість доводів апелянта про визнання правочинів недійсними з одночасним застосуванням ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки) та ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману), що є неприпустимим.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення районного суду не підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату 14 272.20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі (т. 2 а.с. 217-219).

25 травня 2021 року до апеляційного суду надійшла квитанція про сплату апелянтом ОСОБА_1 14 272.20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, вказані обставини ОСОБА_1 підтвердила в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 246-250).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 червня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова