ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/1095/20 Номер провадження 22-ц/814/1088/21Головуючий у 1-й інстанції Цвітайло П. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Триголова В.М., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 24 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агрофірма «Маяк» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 4,9961 га, кадастровий номер :00:001:0163, яка розташована на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом її повернення ТОВ «Агрофірма «Маяк» у власність і користування позивачу.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона як член сільськогосподарського підприємства, яке діяло на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, мала право на земельний пай. Тому, коли 31 березня 2004 року їй було запропоновано укласти договір оренди земельної ділянки та ще й за орендну плату, то не вчитуючись в правочин підписала його, бо була в безвихідній ситуації.

Позивач зазначала, що договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого відповідач користується належною їй земельною ділянкою укладений 31 березня 2004 року, в той час державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №201594 від 27 грудня 2004 року, тобто на дату підписання спірного договору у неї були відсутні правові підстави розпоряджатися земельною ділянкою.

Крім того, державна реєстрація договору оренди проводилася по копії, оригінал документу до відділу ДЗК відповідачем не подавався, що є порушенням статтей 19, 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також позивач посилається на те, що дія договору оренди повинна відраховуватися не з моменту реєстрації, а з моменту підписання договору. Позивач звернулася із заявою до відповідача про повернення земельної ділянки, однак ТОВ «Агрофірма «Маяк» повідомив їй, що дія договору оренди землі закінчується в 2022 році.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Маяк» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив, зокрема, із безпідставності звернення до суду з таким позовом, а також із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року не погодилась ОСОБА_1 , яка оскаржила дане рішення суду в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить:

скасувати рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року по справі № 535/1095/20 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі;

стягнути на користь позивача судові витрати в тому числі й за надання правової допомоги, як у суді першої інстанції, так і за підготування апеляційної скарги.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення суду не мотивовано, а висновки суперечать нормам чинного законодавства. Скаржник вважає, що наявні всі підстави для задоволення її апеляційної скарги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Маяк» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На думку відповідача, апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

В судове засідання позивач не з`явилася, будучи повідомлена про час та місце розгляду справи, її представник - адвокат Сенкевич В.І. апеляційну скаргу підтримав, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник ТОВ «Агрофірма «Маяк» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, пославшись на аргументи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання,перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №201594, що виданий 27 грудня 2004 року Котелевською районною державною адміністрацією Полтавської області, на підставі розпорядження Котелевської районної державної адміністрації від 22 березня 2004 року № 123, і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №63, ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки площею 5,00 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастровий номер :00:001:0163 (а.с. 10).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки № 251 від 31 березня 2004 року, орендодавець - ОСОБА_1 , мешканка с. Велика Рублівка, передала, а орендар - ТОВ «Агрофірма «Маяк»», в особі директора ОСОБА_2 , яка діє на підставі Статуту товариства, прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 5,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Великорублівської сільської ради; відповідно до пункту 1.3 договору, договір укладено на 15 (п`ятнадцять) років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований у Котелевському районному відділі Полтавської філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 грудня 2007 року за №67 (а.с. 16).

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29 жовтня 2020 року №230148415, земельна ділянка площею 4,9961 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, кадастровий номер :00:001:0163, належить ОСОБА_1 на підставі державного акта серії ПЛ №201594 від 27 грудня 2004 року; відомості про державну реєстрацію іншого речового права: договір оренди землі від 31 березня 2004 року, орендар ТОВ «Агрофірма «Маяк»; дата державної реєстрації речового права 26 грудня 2007 року; строк дії речового права 15 років, дата закінчення дії: 26 грудня 2022 рік (а.с. 45-46).

Державним реєстратором виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховодом Костянтином Вікторовичем 10 лютого 2020 року було припинено інше речове право щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0163, власник ОСОБА_1 , орендар - ТОВ «Агрофірма «Маяк». У відповідь на припинення відповідного договору оренди ТОВ «Агрофірма «Маяк» 11 лютого 2020 року звернулося до Міністерства юстиції України зі скаргою на реєстраційні дії проведені державним реєстратором (а.с. 39).

Наказом Міністерства юстиції України за № 3755/5 від 27 жовтня 2020 року задоволено скаргу ТОВ «Агрофірма «Маяк» від 11 лютого 2020 року № 40 в повному обсязі, скасовано рішення від 10 лютого 2020 року № 51041908, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Решетилівської міської ради Верховодом К.В., а також тимчасово блоковано державному реєстратору Верховоду К.В. доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 місяць (а.с. 41).

Також з позовної заяви вбачається та підтверджено у судовому засіданні, що позивач, як член сільськогосподарського підприємства мала право на земельну частку (пай).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо строку дії договору

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України від 06 жовтня 1998 року «Про оренду землі» (далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 вищевказаного Закону передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Якщо моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) та постанові Верховного Суду 25 вересня 2019 року справа № 696/1663/15-ц провадження № 61-24794св18

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах: від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17, від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16.

Згідно з пунктом 1.3 договору оренди землі від 31 березня 2004 року договір укладений на термін 15 років, починаючи з дати його реєстрації.

Державна реєстрація спірного договору оренди землі відбулася 26 грудня 2007 року.

Отже, на момент звернення позивача до суду з позовом строк дії спірного договору оренди землі не закінчився, тому підстави для задоволення позову з підстав закінчення строку дії договору оренди землі відсутні, а доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору оренди землі слід рахувати з моменту його укладення та щодо закінчення строку дії договору оренди землі не дають підстави для задоволення апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання в апеляційній скарзі про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції повинен був врахувати позицію Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного Цивільного суду по справі № 753/11000/14, який застосував принцип, відносно якого слова договору повинні тлумачитись про того, хто їх написав, а матеріали справи містять достатньо доказів, що проект договору друкував відповідач, не ставлять під сумнів строк дії договору встановлений судом першої інстанції, оскільки позивач в апеляційній скарзі не зазначає, яких саме доказів достатньо для висновку, що проект договору друкував відповідач.

Крім того, аналізуючи договір оренди землі укладений між сторонами та пункт 1.3 цього договору колегія суддів приходить до переконання, що сторони чітко визначили, що строк дії договору слід рахувати з моменту його державної реєстрації.

В той же час заперечуючи, що договір укладений на 15 років з підстав того, що в пункті договору 1.3 вжито «на термін» дії, а не «на строк», позивач не вказує на який строк він вважає був укладений даний договір.

Разом з тим, аналіз договору оренди землі у сукупності із іншими докази свідчить, що у пункті 1.3 договору сторони передбачили строк дії договору 15 років з дати державної реєстрації.

Щодо відсутності прав на земельну ділянку при укладенні договору оренди земельної ділянки

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року справа № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20) викладена правова позиція, відповідно до якої згідно із частиною першою статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Разом з тим частиною другою розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» передбачено, що громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону. Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із законодавством, що діяло на момент укладення договору оренди земельної частки (паю), такий договір відповідав чинному законодавству, був дійсним і передбачав надання орендарю зобов`язального права користування певною ділянкою, у свою чергу частина друга розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» передбачала переукладення договору після виділення земельної ділянки в натурі на тих самих умовах, але вже відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку.

Отже, законодавець легітимізував відповідні відносини, надавши особі, яка не є власником ділянки, можливість правомірно передати володіння нею іншій особі. Більше того, законодавець також передбачив обов`язкову трансформацію «зобов`язальної» оренди в «речову» після виділення земельної частки (паю) на місцевості.

Велика Палата Верховного Суду в цій постанові звернула увагу на те, що задоволення позову орендодавця про розірвання договору або визнання договору автоматично припиненим внаслідок дій орендодавця щодо виділення земельної ділянки в натурі суперечить принципу pacta sunt servanda, допускаючи ухилення від виконання зобов`язань за договором за нічим не обмеженим розсудом однієї зі сторін договору.

Особливістю договору оренди земельного паю є й те, що йдеться не про володіння, користування та розпорядження конкретною земельною ділянкою, яку виділено на місцевості, а про право на земельну ділянку, адже сама ділянка перебувала в загальному масиві ділянок, що виділялися учасникам колективного сільськогосподарського підприємства.

І хоча власник сертифікату, тобто орендодавець, за договором оренди земельного паю, не має повноважень власника щодо конкретної земельної ділянки, стосовно якої укладається договір, за договором оренди паю до орендодавця фактично переходить право користування частиною земної поверхні, яка відповідає орендованому паю, у межах загального масиву невизначених земельних ділянок, який становить собою землі відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, що підлягають розпаюванню на місцевості як земельної ділянки.

Не можна стверджувати, що після розпаювання загального масиву невизначених земельних ділянок на місцевості і виділення в натурі земельної ділянки, що відповідає орендованому паю, відповідна частина земної поверхні, якою користується орендар, зникає, відбувається лише зміна її правового статусу.

У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) Велика Палала Верховного Суду дійшла висновку про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Таким чином, зміна правового статусу частини земної поверхні, що використовується орендарем на підставі відповідного договору оренди паю, шляхом її визначення на місцевості як земельної ділянки, не свідчить про знищення предмета оренди як можливої підстави для вимоги про розірвання договору оренди.

Повертаючись до принципу правової визначеності, що є одним з фундаментальних аспектів верховенства права, Велика Палата Верховного Суду нагадала про використання в практиці Європейського суду з прав людини поряд з "якістю та точність закону" таких загально-правових категорій, як "непорушність прав" та "законні очікування".

Формуючи власний правовий висновок, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду опирався, в першу чергу, на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 щодо застосування норм права у спірних правовідносинах. Обґрунтовуючи свої роз`яснення, Пленум Верховного Суду України виходив з тлумачення пункту 2.3 Типового договору.

Частина друга статті 630 ЦК України передбачає, якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Відповідно ж до частини другої статті 7 ЦК України звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

І хоча частина друга статті 637 ЦК України передбачає можливість врахування у разі тлумачення умов договору також типових умов (типових договорів), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови, у силу прямих приписів частини другої статті 630 та частини другої статті 7 ЦК України виключається застосування типових умов, якщо вони суперечать домовленостям сторін або актам цивільного законодавства.

Згідно із частиною другою статті 95 ЗК України, статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Хоча сторони прямо не домовилися про порядок переукладення договору оренди паю на договір оренди землі, Велика Палата Верховного Суду вважає, що використане словосполучення «переукладення договору», яке вживається сторонами в договорі оренди паю та законодавцем у частині другій розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі», слід розуміти як укладення нового договору на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю), з урахуванням відповідних змін, що вимагаються в частині предмету оренди відповідно до правового статусу виділеної на місцевості земельної ділянки, так і внесення змін до договору оренди земельної частки (паю) з метою його приведення в частині предмета оренди у відповідність з правовим статусом виділеної на місцевості земельної ділянки. Інші умови договору оренди, за виключенням необхідних змін в частині предмета оренди, можуть бути змінені виключно у випадках, передбачених самим договором або за домовленістю сторін.

Частиною другою статті 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 652 ЦК України у разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір або уклали б його на інших умовах (частина перша). Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний (частина друга). У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 ЗК України.

Так, виділення земельної ділянки в натурі та набуття права власності на неї жодною мірою не впливає на дійсність договору оренди земельної частки (паю) та не перешкоджає виконанню цього договору. Виділення земельної ділянки в натурі також не може бути обставиною, що є підставою для розірвання договору відповідно до статтей 651, 652 ЦК України, зокрема, «істотною зміною обставин». Виділення земельної ділянки в натурі не лише не обумовлена причинами, які заінтересована сторона (орендодавець) не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості і обачності (пункт 2 частини другої статті 652 ЦК України), а є прямим наслідком свідомих дій цієї сторони. Отже, припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце лише після їх переукладення відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або в судовому порядку з визначених законом підстав.

Отже, при вирішенні спірних правовідносин щодо переукладення або розірвання договору оренди земельної частки (паю) судам слід враховувати, що зміна статусу земельної ділянки чи її власника не має наслідком автоматичного припинення договору, крім випадків, коли це передбачено самим договором.

На думку колегії суддів, вищевказані правовідносин є схожими у справі, яка розглядається.

Із позовної заяви вбачається, що позивач мала право на земельну частку (пай), тому хоча на час укладення договору оренди вона не отримала державного акту на земельну ділянку, вона мала право розпоряджатися належним їй майновим правом.

Сам факт, що сторони визначили укладений договір як договір оренди земельної ділянки не звільняє позивача від виконання умов договору, за наявності майнових прав на земельну ділянку.

Отже, враховуючи вищевикладене та наявність чинного договору оренди земельної ділянки доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою на час укладення договору оренди 31 березня 2004 року не дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання у рішенні суду на те, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження Котелевської районної державної адміністрації № 123 від 22 березня 2004 року набула право володіння та розпорядження земельною ділянкою не призвело до неправильного вирішення спору, так як позивач до вказаного розпорядження Котелевської районної державної адміністрації мала право на земельну частку (пай), а зазначене розпорядження підтверджує факт наявності вказаного права.

Відносно інших доводів апеляційної скарги

Щодо застосування практики Верховного Суду

В апеляційній скарзі позивач посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Однак, позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року (справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19) стосується інших правовідносин, зокрема, переходу права власності на земельну ділянку, але у справі, яка переглядається виник спір щодо права оренди земельної ділянки і, на думку колегії суддів, при розгляді даного спору слід взяти до уваги правові позиції, які висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20).

Щодо скасування Міністерством юстиції України рішень, прийнятих державним реєстратором

Як уже зазначалося, наказом Міністерства юстиції України за № 3755/5 від 27 жовтня 2020 року задоволено скаргу ТОВ «Агрофірма «Маяк» від 11 лютого 2020 року № 40 в повному обсязі, скасовано рішення від 10 лютого 2020 року № 51041908, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховодом К.В., а також тимчасово блоковано державному реєстратору Верховоду К.В. доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що Міністерство юстиції України перевищило свої повноваження й незаконно взяло на себе повноваження суду - тлумачити правочин; суд вказав ті дані, які не мають відношення до предмету спору; нонсенсом є посилання суду, що Міністерство юстиції України поновило термін дії договору оренди.

Проте, наведені аргументи не свідчать, що суд прийшов до помилкового висновку визначаючи строк закінчення дії договору.

Крім того, посилання у рішенні суду першої інстанції на зміст відповідного наказу Міністерства юстиції України не може вважатися порушенням норм процесуального законодавства тому, що суд навів у своєму рішенні встановлені обставини справи.

Відносно того, що у рішенні суду першої інстанції вказано, що Міністерство юстиції України поновило строк дії договору, то це посилання суду не призвело до ухвалення неправильного рішення суду, оскільки, як встановлено колегією суддів, строк дії договору на час винесення наказу Міністерством юстиції України не закінчився, а Міністерством юстиції України було вжито заходів для скасування рішення державного реєстратора.

Щодо незгоди позивача із застосуванням судом першої інстанції доктрини суперечливої поведінки

Позивач в апеляційній скарзі вказує на ту обставину, що до даних правовідносин не може бути застосована доктрина суперечливої поведінки, оскільки вона не мала повноважень на укладення договору оренди землі.

Проте, колегія суддів вважає, що ці доводи апеляційної скарги є безпідставними виходячи із таких міркувань.

Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 маючи майнові права - право на земельну частку (пай), в процесі отримання права на земельну ділянку уклала договір оренди земельної ділянки, на час реєстрації договору оренди землі набула права на земельну ділянку, протягом тривалого часу отримувала орендну плату і не заперечувала своїх майнових прав на земельну ділянку.

Тобто заперечення позивачем виникненню відносин щодо оренди земельної ділянки не відповідає попередній поведінці ОСОБА_1 , в той же час відповідач розумно покладався на поведінку позивача, сплачуючи їй орендну плату та відповідним чином плануючи свою господарську діяльність.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді В.М. Триголов

О.О. Панченко