Провадження №522/3273/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судових засідань Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить відповідачам, якою забезпечено виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанк», шляхом проведення прилюдних торгів з продажу об`єкту іпотеки.

Так, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за Договором Кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 81 кв. м., житловою 28,9 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою нарівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

В обґрунтування поданої заяви зазначено, що 20.12.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» надалі «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_3 , надалі «Позичальник» уклали Договор Кредиту № 2007/13-2.06/155 (Кредитний договір). В пункті 1.1. Кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. У порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_3 , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 08.09.2017 року має прострочену заборгованість, а саме: Сума заборгованості за кредитом - 160882,00 дол. США; Сума заборгованості за відсотками - 143243,16 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором, 20.03.2007 року ПАТ «Укрсоцбанк» та фізична особа ОСОБА_3 , уклали Іпотечний договір, відповідно до якого остання передали Банку в іпотеку наступне майно, а саме: двохкімнатну квартиру, загальною площею 81 кв.м., житловою 28,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 («Предмет іпотеки»). Відповідно п.2.1.4 Іпотечного договору, передавати в наступну іпотеку, відчужувати Предмет іпотеки можливо виключно за згодою Іпотекодержателя, ПАТ «УКРСОЦБАНК» таку згоду не надавав. На виконання умов договору про іпотечний кредит та Іпотечного договору, відповідачу (Боржнику) було направлено вимогу, а саме: «Повідомлення про усунення порушень», але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем (боржником) зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, за відсотками, за пенею з останнього, за рахунок предмету іпотеки, в зв`язку з чим і звернувся до суду.

Ухвалою від 05 січня 2018 року відкрито провадження у справі та встановлено порядок загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

06 березня 2018 року представником відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокатом Цират Г.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідачі заперечують наведені позивачем обставини та правові підстави позову та вважають, що позивач зловживає правом, оскільки його позов має всі ознаки завідомо безпідставного, так як позивач завідомо вводить суд в оману щодо місця реєстрації відповідачів. Так, представник зазначає, що відповідачі є братом та сестрою. Влітку 2016 р. відповідачі з батьками, зібравши разом гроші, вирішили придбати літнє помешкання для оздоровлення дітей. З цією метою вони звернулися до бюро нерухомості «Благовіст», яке запропонувало їм для цього Спірне майно. Перш ніж укладати договір купівлі-продажу Спірного майна відповідачі перевірили його на наявність обтяжень та підтвердження права власності продавця. Здійснені ними належні пошуки, а саме перевірка права власності та наявних речових прав інших осіб у відповідних державних реєстрах свідчили про відсутність будь-яких записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, а отже правомірність придбання Спірного майна. Згідно з доказами, представленими відповідачами та самим позивачем, спірне майно не є обтяженим на користь будь-яких осіб, включаючи позивача. Незважаючи на це позивач стверджує про наявність такого обтяження через начебто укладений ним та ОСОБА_3 іпотечного договору від 20.03.2007 р., предметом якого є спірне майно. В якості доказу наявності обтяження на спірне майно позивачем представлено копію договору іпотеки від 20.03.2007 р. На останній сторінці представленої копії договору іпотеки зазначено, що у зв`язку з його укладення накладено заборону відчуження спірного майна. В той же час згідно з представленими доказами жодний з Державних реєстрів не містить будь-яких обтяжень або речових прав третіх осіб на спірне майно. Виходячи з норм законодавства, представлений договір іпотеки від 20.03.2007 р. є неукладеним, оскільки він не був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі Іпотек. Укладаючи договір іпотеки без наміру його реєстрації в Державному реєстрі іпотек позивач порушив конституційне право відповідачів на непорушність їх права власності. У разі представлення позивачем доказів нотаріального посвідчення договору іпотеки від 20.03.2007 р. без його належної реєстрації в Державному реєстрі іпотек, відповідачі вважають, що договір іпотеки від 20.03.2007 р. є нікчемним правочином у тому юридичному значенні, що він не створює будь-яких правових наслідків ні для сторін правочину, ні для заінтересованих або третіх осіб. Зазначені вище обставини та конклюдентні дії позивача є доказами того, що його позов має ознаки завідомо безпідставного, та позивач зловживає правом на позов, а тому просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Також, 06 березня 2018 року разом з подачею відзиву на позов, за підписом адвоката Цират Г.В. адвокатського об?єднання « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке представляє інтереси відповідачів, подано клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу в якому заявник, зазначає, що керуючись ст. 135 ЦПК України та приймаючи до уваги наявність ознак завідомо безпідставного позову та ознак зловживання правом на позов позивачем, відповідачі просять суд зобов?язати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі 110000 гривень для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2018 року.

22 червня 2018 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» Григорович Н.І. до суду подано відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позов ПАТ «Укрсоцбанк» в повному обсязі, оскільки спірну квартиру було передано в іпотеку без згоди попереднього іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статусу іпотекодавців, мають всі його права і несуть всі його обов`язки за іпотечними договорами, які були укладені до набуття ним права власності на спірну квартиру.

25 червня 2018 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов?язання внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат на правову допомогу.

Також, 25 червня 2018 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

24 липня 2018 року представником відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокатом Цірат К.Г подано до суду заперечення на відповідь на відзив № 13.3-01/85-758 від 22.06.2018 року.

27 листопада 2018 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» Івановою Ю.О. подано до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника позивача, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили ухвалити рішення про задоволення позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» у повному обсязі.

08 квітня 2019 року представником відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокатом Цірат Г.В. подано до суду клопотання про відшкодування судових витрат.

29 липня 2019 року до суду надійшла заява представника відповідачів про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представників.

20 січня 2020 року представник АТ «Альфа-Банк» правонаступник АТ «Укрсоцбанк» адвокат Петренко С.В. звернулась до суду з заявою про заміну сторони правонаступником, в якій просила залучити до участі у справі замість позивача АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , МФО 300346, п/р № I НОМЕР_1 . Місцезнаходження: 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100.

22 січня 2020 року ухвалою суду замінено сторону у справі №522/24477/17, а саме позивача Публічне акціонерне товариство «Укрсобанк» на правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

14 квітня 2020 року та 23 липня 2020 року, 10 листопада 2020 року до суду надійшли заяви представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката АО «Юрзовнішсервіс» Цірат Г.В. про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представників.

12 листопада 2020 року на електронну адресу суду від представника АТ «Альфа-Банк» Дзундзи О.В. надійшли додаткові пояснення по справі в яких просила позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та заявах наданих до суду.

Відповідачі та їх представник до судового засідання не з`явились, сповіщені про дату, час і місце слухання справи належним чином.

Дослідивши обставини справи та докази надані учасниками справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор) та громадянкою ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір кредиту № 2007/13-2.06/155 (т. 1, а.с. 5-7).

Згідно п. 1.1. Договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000 (сто дев`яносто тисяч) доларів США, зі сплатою 12,7 % процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: квітня 2007 року по лютий 2032 року щомісячно рівними частками по 633 (шістсот тридцять три) долари США, в березні 2032 року - 733 (сімсот тридцять три) долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 19 березня 2032 року, надалі за текстом - «Кредит», на умовах визначених Договором.

Відповідно до пункту 1.2. Договору, Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двохкімнатної квартири, загальною площею 81,0 метрів квадратних, житловою площею 28,9 метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному Договору, в той же день, тобто 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та громадянкою ОСОБА_3 (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір (Т. 1, а.с. 8-9).

Згідно п. 1.1. Іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», наступне нерухоме майно: двохкімнатну квартиру, загальною площею 81 метр квадратний, житловою площею 28,9 метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20 березня 2007 року під р.№ 406, укладеного з ОСОБА_4 , зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.03.2007 р. за № 1974726 (Предмет іпотеки).

Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору, вартість Предмету іпотеки за згодою сторін становить вартістю 1 200 000 (один мільйон дві тисяч) гривень, 237 623,76 доларів США (двісті тридцять сім тисяч шістсот двадцять три долари США 76 центів) за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору.

При цьому, за п. 1.3. Іпотечного договору, загальна вартість Предмету іпотеки, відповідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 19.03.2007 року № 13921164 становить 28 350 (двадцять вісім тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Пунктом 1.4. Іпотечного договору встановлено, що зміст та розмір Основного зобов`язання, строк і порядок його виконання: повернення кредиту в сумі 190 000 (сто дев`яносто тисяч) доларів США.

За п. 1.5. та п. 1.6. Іпотечного договору, іпотекою за цим Договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на Предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки, витрат на страхування Предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням умов цього Договору.

Іпотекодавець гарантує, що на Предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

При цьому, відповідно до звіту № ВА 171116-002 про незалежну оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 загальною площею 81,0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить в рівних долях: 1/2 частки ОСОБА_2 та 1/2 частки ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року вартість квартири складає 1 526 121 (один мільйон п`ятсот двадцять шість тисяч сто двадцять одна) гривня (Т. 1, а.с. 55).

Як слідує з матеріалів справи, Банк виконав зобов`язання, передбачені Договором, і надав клієнту (Позичальнику ОСОБА_3 ) грошові кошти в сумі 190 000, 00 доларів США.

В свою чергу, в порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_3 , свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 08.09.2017 року виникла заборгованість, а саме: заборгованість за кредитом - 160882,00 дол. США; заборгованість за відсотками - 143243,16 дол. США.

На підтвердження вказаного, позивач надав розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) кредитної заборгованості за кредитним договором № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року, за яким, станом на 08.09.2017 року, загальна сума заборгованості разом з пенею за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків становить 353282,73 доларів США, що еквівалентно 9 186 475,48 грн. (Т. 1, а.с. 16-18).

В той же час, 17.02.2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» за вих. № 18-4/УСБ висунув та направив вимогу про усунення порушень до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , оскільки боржником ОСОБА_3 не виконуються умови кредитного договору № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року. У вимозі ПАТ «Укрсоцбанк» повідомляв, що у разі невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки (двокімнатна квартира, загальною пл.81 кв.м., що знаходиться а адресою АДРЕСА_1 ) відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса. Також зазначено, що якщо вони не мають наміру усувати зазначені порушення умов основного зобов`язання чи не усунуть їх протягом 30 днів, ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме: двокімнатну квартира, загальною пл.81 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України (Т. 1, а.с. 14).

Таким чином, в порушення умов Кредитного договору, Іпотечного договору та вимог чинного законодавства України, станом на дату звернення до суду 27.12.2017 року, третя особа ОСОБА_3 не здійснила погашення всієї суми заборгованості у встановлені строки, яка наразі загалом складає 9 186 475,48 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості по Кредитному договору (Т.1, а.с. 16-18).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, кодексів, законів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 590 ЦК України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк.

Згідно з п. 4.5. Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів:

4.5.1. на підставі рішення суду; або

4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку"; або

4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України „Про іпотеку"; або

4.5.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі- продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України „Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати".

Положеннями частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, у строк та порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України, згідно якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (іпотекодержатель, заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (іпотекодавець, заставодавець) забезпеченого заставою (іпотекою) зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Частина 1 статті 589 ЦК України передбачає, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу», у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов`язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 7 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до п. 11 Іпотечного договору банк вправі за своїм вибором звернути стягнення як на будь-яку частину Предмета іпотеки, так і на весь Предмет іпотеки. Якщо Банк зверне стягнення на частину Предмета іпотеки, Банк зберігає право на звернення стягнення на інші частини Предмета іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку»; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку».

У відповідності до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Отже, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ч. 1 ст. 39, ст. 41 ЗУ "Про іпотеку", ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за рішенням суду за ціною, яка встановлюється на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Як уже зазначалось, позичальник порушив умови Кредитного договору та не сплатив належні до сплати суми, відсотків та штрафні санкції за кредитом та станом на 27.12.2017 року виникла заборгованість: заборгованість за кредитом - 160882,00 дол. США та заборгованість за відсотками - 143243,16 дол. США.

В той же час, як слідує з матеріалів справи, 29 червня 2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 купили в рівних частках кожний квартиру під АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 28,9 кв.м, загальною площею - 81,0 кв.м. (Т. 1, а.с. 98).

При цьому, у договорі зазначено, що вказана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 за реєстровим №406, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №17362352, номер запису: 504 в книзі: 637пр-35, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно №14046294, виданим Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 28.03.2007 року.

Згідно п. 4 Договору, продавець свідчить, що вказана квартира на момент укладення цього договору до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і поза межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена; сервітутами, боргом за житлово-комунальні послуги та користування електроенергією не обтяжена, у відчужуваній квартирі будь-яких самочинних прибудов, перебудов чи перепланувань не проводилось, у відчужуваній квартирі ніхто з малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, не проживає та не зареєстровано, а також про те, що дохід від продажу вказаної квартири є доходом, отриманим Продавцем від першого у 2016 році продажу житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та перебуває у власності Продавця понад три роки.

За твердженнями відповідачів, вони перед укладенням Договору провели перевірку права власності та наявних речових прав інших осіб у відповідних державних реєстрах свідчили про відсутність будь-яких записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, в ході чого не були встановлені будь-які реєстраційні записи щодо обтяження спірного майна.

Проте, випадковим чином дізнавшись про наявність спору щодо придбаного ними майна, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Кірнас І.В., який посвідчував договір купівлі-продажу.

Згідно листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас І.В. від 07.02.2018 року № 45/01-16, останньою надано:

копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 року за реєстровим № 706;

копію витягу № 14046294, виданого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 29.03.2007;

копію інформаційної довідки № 62339660;

копію інформаційної довідки № 62339833 (Т.1, а.с. 99).

За договором купівлі-продажу квартири від 20.03.2007 року ОСОБА_4 (Продавець) передав у власність ОСОБА_3 (Покупця) двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 81,0 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 , а покупець приймає цю квартиру та зобов`язується виплатити за неї певну грошову суму (1 200 000,00 грн) (Т.1, а.с. 100).

Вказаний договір свідчить, що ОСОБА_3 придбала спірне майно ще 20.03.2007 р., а копія витягу № 14046294 від 28.03.2007 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідчить, що спірне майно було зареєстроване за ОСОБА_3 28.03.2007 р.

Копією Інформаційної довідки з № 62339660 від 29.06.2016 р., за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за пошуком параметрів запиту « ОСОБА_3 » та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» підтверджується, що ОСОБА_3 на момент отримання цього витягу була власницею спірного майна з 28.03.2007 р. за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., яке не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб. А з копії інформаційної довідки № 62339833 від 29.06.2016 р, за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуком параметрів запиту « АДРЕСА_1 - адреса спірного майна» та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» слідує, що спірне майно на момент отримання цього витягу було придбано ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., державна реєстрація якого відбулася 28.03.2007 р., і саме з цього моменту ОСОБА_3 стала його власницею, та воно не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб (Т.1, а.с. 101-104).

Отже, згідно з представленими та дослідженими судом доказами жодний з Державних реєстрів не містить будь-яких обтяжень або речових прав третіх осіб на спірне майно.

Відтак, суд пересвідчився, що відповідачі, при укладенні договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року спірної квартири, не володіли інформацією про наявність обтяжень щодо цієї квартири.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Враховуючи вказану норму права набувач буде добросовісним, лише при умові відсутності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Як зазначено у ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Аналогічна норма передбачена і в ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків, обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження або відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Так, відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження рухомого майна є умовою визнання відповідачів добросовісними набувачами.

Також, суд бере до уваги, що відповідачі не виступали поручителями по кредитному договору, по якому третя особа не виконала взяті на себе зобов`язання.

Попри це, позивач в своєму позові стверджує про наявність обтяження через начебто укладений ним та ОСОБА_3 іпотечний договір від 20.03.2007 р., предметом якого є спірне майно та в якості доказу наявності обтяження представлено копію договору іпотеки від 20.03.2007 р. на останній сторінці якого зазначено, що у зв`язку з його укладення накладено заборону відчуження спірного майна.

Однак, суд не в змозі погодитись з такими твердженнями позивача, виходячи з наступного.

Стаття 182 ЦК України встановлює, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У ч.1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ст. 3 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» Іпотека виникає на підставі договору. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у ст. 3 (на момент виникнення правовідносин) встановлював, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. В Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав … реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб..., а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) речові права на чуже нерухоме майно; 3) обмеження речових прав. Реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав; установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав; державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право. Державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об`єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об`єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права. Облік заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку їх надходження із зазначенням дати і часу.

У відповідності до норм ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі: договору застави (іпотеки) нерухомого майна. Державна реєстрація обмежень речових прав проводиться в день отримання відповідних документів місцевим органом державної реєстрації прав. Датою і часом державної реєстрації обмежень вважається дата і час обліку заяви в місцевому органі державної реєстрації прав. Документи щодо обмеження речових прав надаються особами, на користь яких встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом. Державна реєстрація обмежень щодо нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Власник нерухомого майна зобов`язаний у цьому випадку подати заяву про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до цього Закону.

Тому, суд, проаналізувавши вказані норми, погоджується з посиланням відповідачів стосовно представленого договору іпотеки, який розглядається як неукладений, оскільки він не був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі Іпотек.

Крім того, правомірність позиції Відповідачів підтверджується Постановою від 6 листопада 2009 року № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 8) та Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 р. «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (розділ 5). В зазначених документах вказується, що «судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення... Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації».

У Висновках Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2017 р. від 01.07.2017 р., що є згідно з приписами ст. 236 ЦПК України обов`язковими до врахування судом, що розглядає справу, Верховний суд України вказує: «Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством… Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку». Записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)… Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 квітня 2017 р. у справі N 6-1534цс16).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цих Кодексом.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Також Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-82, 141, 263-265, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03 червня 2021 року.

Суддя Л.М. Чернявська