Провадження № 2/522/4052/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Баланюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.2 - 8).

21 листопада 2018 року по справі відкрито провадження (а.с. 25 - 26).

27 лютого 2019 року відповідач приніс апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження (а.с. 63).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернена (а.с. 66 ? 67).

27 березня 2019 року справа прийнята до провадження головуючим у справі в суді першої інстанції ( а.с. 70).

28 травня 2019 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в яких просить: Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 02.06.2009 року грошові кошти у розмірі 62708,15 євро, з яких: 49760,00 євро на погашення основної заборгованості; 12948,15 євро на погашення 3% річних за період прострочення; судові витрати у розмірі 9162,40 гривень (а.с. 79 ? 81).

Позивач мотивує вимоги тим, що 02 червня 2009 року між ним та відповідачем укладений договір безпроцентної позики з переданням відповідачу готівкою грошової суми у розмірі 53460 євро, що підтверджується написаною власноруч розпискою. Отримавши позику на строк до 31.12.2010 року відповідач обумовив строк повернення позики у вказаний строк. Проте, позивач був вимушений продовжити строк повернення позики на невизначений час, внаслідок чого у 2014 році відповідач повернув 3000 доларів США, а 22.06.2016 року 700 доларів США. Відсутність виконання боргових зобов`язань відповідачем змусило позивача 26.06.2018 року звернутися з вимогою про повне погашення позики. Проте, вказану вимогу відповідач отримати відмовився, але після цього запропонував здійснити розрахунок належною йому квартирою після припинення договору іпотеки. До теперішнього часу у добровільному порядку відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав. В повному обсязі боргові зобов`язання не були виконані відповідачем, виходячи з чого він зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, оскільки договором позики не були передбачені відсотки за користування запозиченими коштами.

28 травня 2019 року відповідач надав суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, а також заява про застосування строків позовної давності (а.с. 87 ? 89, 92 - 93).

У відзиві на позов зазначено, що з заявленими вимогами не згодний. З відповідачем знаходиться в дружних стосунках, неодноразово позичав в нього грошові кошти та повертав йому їх, інколи грошима, інколи ювелірними виробами, оскільки сам займається виробництвом ювелірних виробів. Одного разу, він отримав від позивача 5460 гривень євро в термін до 31.10.2010 року. Однак, 31.10.2010 року в нього не було грошей. Зі змісту документа на аркуші справи 9 вбачається те, що він «намагається» повернути, а не «зобов`язаний» вказану суму грошей, тому він вважав, що вони вирішили питання мирним шляхом. Окрім цієї суми він неодноразово брав кошти у позивач та повертав йому їх коли грошима, доказом цього є, зокрема, розписка на аркуші 19.

Із суми 53460 євро він повернув позивачу 1500 та 280 доларів, доказом чого є його підпис та сума, вказані на розписці (а.с.9) на аркуші справи 10 судової справи міститься сума 3 000 та 700 доларів, однак ці кошти він віддав позивачу за іншими розписками. Вони не мають відношення до правовідносин, які випливають зі змісту документа на аркуші справи 9.

У заяві відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, оскільки був встановлений строк повернення коштів 31.10.2010 року. Із суми 53460 євро він повернув позивачу 1500 та 280 доларів США, що підтверджується підписом та зазначенням суми в розписці. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (а.с 87? 91, 92 - 93).

05 листопада 2019 року представник позивача надав письмові пояснення на позов. Зазначає, що у позивача наявний оригінал розписки в якій чітко зазначені грошові суми і дати їх повернення відповідачем (остання - 22.06.2016 року). 26.06.2018 року позивач З урахуванням викладеного зазначає, що строк позовної давності (а.с. 113 ? 116).

Як вбачається із матеріалів справи, розгляд справи був відкладений неодноразово в зв`язку з поперемінною неявкою учасників процесу та звернення їх з клопотаннями про відкладення розгляду справи.

01 червня 2021 року учасники справи в судове засідання не з`явилися.

В зв`язку з тим, позивач та його представник в судові засідання 02 грудня 2020 року, 12 березня 2021 року та 01 червня 2021 року не з`являлись, станом розгляду справи не цікавиться, справа в проваджені знаходиться тривалий час, в зв`язку з чим розгляд справи здійснюється на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу в разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розгляд справи здійснений на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносин між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи 02 червня 2009 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 на строк до 31.12.2010 року грошові кошти в розмірі 53 460 євро, про що зазначено в розписці (а.с. 9).

Відповідач не спростовує факт отримання 02 червня 2009 року у ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 53 460 євро зі строком повернення 31.12.2010 року, а наполягає на застосуванні строку позовної давності.

Отже, в розписці зазначено, що визначений передбачений кінцевий термін повернення отриманих коштів 31.12.2010 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Судом встановлено, що договір позики, укладений між сторонами є строковим, і цей строк обмежується датою 31 грудня 2010 року.

Представником позивача на підтвердження того, що відповідачем вчинені дії з часткового виконання зобов`язання, що перериває перебіг позовної давності, надані відомості щодо передання коштів в 2014 році в розмірі 3000 доларів США та 22 червня 2016 року 700 доларів США. Проте, зазначені відомості виконані на окремому аркуші від розписки від 02 червня 2009 року та за відсутністю не наданням суду оригіналу цієї розписки не є належним та допустимим доказом.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує сплату ним будь-якої суми грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за спірним договором позики від 02 червня 2009 року після спливу позовної давності.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В наданій позивачем розписці не містить даних про те, що позивачу відповідачем сплачені грошові кошти за договором позики від 02 червня 2009 року. Крім того, в розписці не зазначено, що кошти в сумі 3000 доларів США та 700 доларів США сплачені саме за договором позики від 02 червня 2009 року. Отже, надана розписка не підтверджує сплату позивачу відповідачем коштів та саме у спірних правовідносинах, що б слугувало перериванню перебігу позовної давності.

Таким чином, позивачем не доведено, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, обставини того, що відповідачкою вчинено дії, що свідчить про визнання нею свого боргу за спірним договором позики від 02 червня 2009 року, тому немає підстав для застосування правил переривання перебігу позовної давності за вказаним договором позики.

Крім того, тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Із матеріалів справи вбачається, що у розписці від 02 червня 2009 року зазначено, що ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв грошові кошти в сумі 53 460 євро на строк до 31.12.2010 року. Отже, сторонами визначено строк виконання договору до 31 грудня 2010 року, а тому строк позовної давності за цим договором спливав 31 грудня 2013 року. При цьому, платіж в сумі 3000 доларів США у 2014 році та 700 доларів США 22.06.2016 року, тобто поза межами позовної давності, що також свідчить про відсутність підстави для застосування правил переривання перебігу позовної давності за спірним договором позики.

У заяві, доданої до відзиву, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 92 ? 93).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Отже, з урахуванням викладеного, враховуючи, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у листопаді 2018 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Із заявою про поновлення строку, пропущеного з поважних причин, позивач не звертався.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст.7, 10,12,13,76, 81, 258, 259, 263 ? 265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 червня 2021 року.

Суддя Р.Д. Абухін

01.06.2021