Справа № 183/1872/20
№ 2/183/638/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Березою І.П.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Новомосковську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

31 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 01 квітня 2020 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви.

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної заяви.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 18 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї був зареєстрований шлюб між ним і відповідачем, актовий запис № 468.

Від даного шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач зазначив, що відносини з дружиною поступово погіршувалися, він та відповідач не підтримують сімейні стосунки з листопада 2018 року, не ведуть сумісне господарство, мають різні погляди на життя, внаслідок чого виникали конфлікти, сварки, які призвели до втрати почуття любові та поваги один до одного, подальше спільне життя та збереження шлюбу він вважає неможливим, таким, що суперечить його інтересам та інтересам дитини.

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем та визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року відкрите провадження у справі.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, зокрема з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування заяви про зміну предмету позову позивач ОСОБА_1 посилався зокрема на те, що в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти вони придбали рухоме майно, а саме:

- автомобіль марки Porsche Cayenne, тип: легковий універсал - В, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ;

- мотоцикл марки Honda, тип: загальний мотоцикл - А, білого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 .

Зазначені транспортні засоби зареєстровані за позивачем ОСОБА_1

ОСОБА_1 в позовній заяві посилався на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70, 71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток.

В зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просив суд:

- розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 18 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 468;

- визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_2 ;

- визнати мотоцикл марки Honda, тип: загальний мотоцикл - А, білого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- визнати автомобіль марки Porsche Cayenne, тип: легковий універсал - В, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини автомобіля марки Porsche Cayenne, тип: легковий універсал - В, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 та мотоциклу марки Honda, тип: загальний мотоцикл - А, білого кольору, номер шасі НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 .

22 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про затвердження мирової угоди в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою суду від 04 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визначення місця проживання дитини залишені без розгляду за заявою позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди в частині вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя - відмовлено.

Таким чином, судом розглядалися позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника відповідача, останній просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував.

У відповідності до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

В зв`язку з тим, що відповідач визнав позов, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , актовий запис № 468, після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було присвоєне прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 18 березня 2011 року.

Подружжя є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 323 від 06 березня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 06 березня 2012 року.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог про розірвання шлюбу, суд застосовує наступні норми права.

Згідно зі ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини з листопада 2018 року, не ведуть спільне господарство, позивач втратив почуття любові та поваги до дружини, спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим, за таких обставин суд приходить до переконання, що подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що мають істотне значення, і шлюб підлягає розірванню.

У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 має право відновити свої дошлюбне прізвище, яке їй було змінене у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбане рухоме майно, а саме:

- автомобіль марки Porsche Cayenne, тип: легковий універсал - В, 2010 року випуску, сірого кольору, номер НОМЕР_7 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 05 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 ;

- мотоцикл марки Honda, тип: загальний мотоцикл - А, білого кольору, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 03 червня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 .

Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час придбання останніми транспортних засобів, вони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти.

Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК. України ні позивачем, ні відповідачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна за особисті кошті.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Встановлені у п. 25 Постанови Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного рухомого майна, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини.

В той же час, суд приходить до висновку, в зазначеній частині позивних вимог належить відмовити, з нижченаведеного.

Так, згідно даних Єдиного Державного реєстру судових рішень, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2017 року у справі № 199/4662/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 09 липня 2013 року, яка постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року залишена без змін, заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь які дії щодо відчуження належного йому на праві власності автомобіля PORSHECAYENNE, 2010 року випуску, об`єм двигуна 2995м3 та мотоцикла HONDACB 600F, 2012 року випуску, об`єм двигуна 599 м3.

У відповідності до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року у справі № 199/4662/17 позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 09 липня 2013 року задоволені, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнута заборгованість в розмірі 3 516 500 грн., 3 % річних за період з 10 липня 2014 року по12 лютого 2019 року включно за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 484 988 грн., а також судові витрати по справі в розмірі9 605 грн., а всього 4 011 093 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року у справі № 199/4662/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 10 березня 2021 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року у справі № 199/4662/17 та постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишені без змін.

Таким чином, на теперішній час на спірне рухоме майно накладено арешт, дані обставини не можуть бути не відомі сторонам, проте останніми під час розгляду справи не було здійснено жодних дій на спростування вказаних фактів, а саме: не знято арешт з майна; не надано доказів щодо виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року у справі № 199/4662/17 про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 ; відсутні відомості про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного рішення; під час розгляду справи що стороною позивача, що стороною відповідача не ставилося питання про залучення осіб, в інтересах яких накладено арешт на спірне рухоме майно, зокрема не заявлялись клопотання про витребування виконавчого провадження по справі № 199/4662/17 (за його наявності).

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд України з цього приводу вказав наступне.

Згідно з частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Оскільки на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебував виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь кредитодавця коштів у сумі 1 199 820, 00 грн., також постановою державного виконавця на все майно відповідача у тому числі на спірні квартири, було накладено арешт, та враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем компенсації за частку у спільному майні, взявши до уваги подальші дії учасників справи, направлені на відчуження спірного майна, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в позові про поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб у зв`язку з тим, що у разі поділу майна будуть порушені права та інтереси особи, яка є правонаступником кредитодавця, оскільки припинення права власності відповідача на спірне майно ускладнює виконання судового рішення про стягнення суми боргу з відповідача на користь правонаступника кредитодавця.

У зв`язку з наведеним, враховуючи те, що на момент ухвалення рішення на спірне рухоме майно накладений арешт по іншій справі № 199/4662/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, відомості про виконання якого у суду відсутні,а вразі поділу майна можуть бути порушені права особи, в інтересах якої було накладено арешт на це майно, що може призвести до ускладнення виконання судового рішення про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 (як кредитодавця), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позивних вимог в цій частині.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу ОСОБА_1 з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 840,80 грн., що становить 420,40 грн., та стягнути з відповідача ОСОБА_2 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову за вимогу про розірвання шлюбу, що становить 420,40 грн.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, судові витрати в розмірі 3 656,10 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 104, 112, 113 СК України, ст.ст. 76-81, 89, 141, 200, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 18 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 468.

Після розірвання шлюбу відновити ОСОБА_2 дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого ОСОБА_1 при подачі позову за вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять грн. 40 коп.).

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову за вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять грн. 40 коп.) за квитанцією ПН1471271 від 13.04.2020 р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11 травня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький