Справа № 152/238/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
01 червня 2021 року м. Шаргород
Справа №152/238/21
Провадження №2/152/145/21
Шаргородський районний суд
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
представника позивача адвоката Країла С.В.,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Країло Степан Васильович, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача.
1. Виклад позиції позивача
16.02.2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Країло С.В., звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з п`яти житлових кімнат, тамбура і котельні загальною площею 116,6 кв.м., а також з господарських будівель і споруд літньої кухні, погреба, тамбура, прибудови, гаража, колодязя, воріт, огорожі і хвіртки, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом справи.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка 29.01.2019 року змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », а ім`я з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », з 04.05.1999 року перебували у шлюбі. Рішенням Шаргородського районного суду від 11 жовтня 2019 року у справі №152/865/19 шлюб між позивачем та відповідачем, укладений 04 травня 1999 року та зареєстрований 05 травня 1999 року Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області за актовим записом №05, розірвано.
Наведена обставина підтверджується паспортом ОСОБА_1 , заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року у справі №152/865/19.
За час шлюбу сторони спільно побудували будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з технічним паспортом на вказаний будинок, він складається з п`яти кімнат, тамбура та котельні, загальною площею 116,6 кв. м., а до господарських будівель і споруд відносяться літня кухня, погріб, тамбур, прибудова, гараж, колодязь, ворота, огорожа та хвіртка.
Наведені обставини підтверджуються технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розпорядженням голови Шаргородської РДА від 02.08.2007 року за №348 та актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Ван Дер Мусселе проти Бельгії» та «Пайн Велей Девелопментс ЛТД проти Ірландії» вказав, що термін «власність», як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу Конвенції, може означати або «існуючу власність», або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності.
Поняття права власності та зміст права власності визначено у ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.
Статтями 368 та 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтями 60, 61, 63, 69 СК України встановлено обсяг та порядок поділу спільного майна подружжя.
Позивач звертає увагу на те, що суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1 та 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
За приписами ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Виходячи з рівності часток колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірному майні, позивач вважає, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін в рівних частках.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце повідомлений належним чином через свого представника адвоката Країла С.В. (а.с.64).
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Країло С.В., що діє на підставі довіреності від 06.10.2020 року (а.с.25, 26), позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, що у ньому наведені, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
У вступному слові та під час додаткових пояснень адвокат Країло С.В. пояснив, що позивач та відповідач проживали у зареєстрованому шлюбі з 04.05.1999 року та шлюб між ними розірвано на підставі заочного рішення Шаргородського районного суду від 11.10.2019 року. За час спільного проживання у шлюбі позивач та відповідач побудували спільно та за спільні кошти житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1 . Земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку видавалися на ім`я відповідача, як і документи на забудову будинку. Будинок завершений будівництвом та зданий у експлуатацію у 2007 році, при цьому всі документи про готовність будинку і прийняття його в експлуатацію видано на ім`я відповідача.
Також, адвокат Країло С.В. суду пояснив, що з 2007 року, тобто з часу прийняття житлового будинку в експлуатацію, відповідач ОСОБА_2 ухиляється від реєстрації права власності на вказаний житловий будинок як на своє ім`я, так і на ім`я обох позивача та відповідача як колишнього подружжя. При цьому, позивач звертався до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на житловий будинок, але в усній формі йому відмовлено у проведенні реєстраційних дій та роз`яснено, що для реєстрації права власності повинна прибути до державного реєстратора особа, на яку видано дозвільні документи на забудову, або ж позивачеві слід звернутися до суду з позовом про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди, а позивач зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку, іншого житла не має, тоді як відповідач має квартиру у м. Вінниці, то ОСОБА_1 змушений звернутися з вказаним позовом до суду та просить захистити його порушене право шляхом задоволення позову, виходячи з наведених у позові норм сімейного та цивільного законодавства України.
2. Виклад позиції відповідача
Відповідач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом подати відзив на позов та не подала до суду відзиву із викладенням своїх заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 до неї про поділ спільного майна подружжя, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 01.03.2021 року (а.с.33-34).
ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.
1. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Країло С.В. 27.04.2021 року подав до суду заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності (а.с.50).
2. В судовому засіданні 18.05.2021 року та 01.06.2021 року представник позивача адвокат Країло С.В. заявив усні клопотання про приєднання до матеріалів цивільної справи доказів та про витребування доказу, а також про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення у справі на підставі наявних доказів.
3. Відповідач ОСОБА_2 заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавала.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
1. Відповідно до ухвали судді від 01.03.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Країло С.В., до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя; відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 31.03.2021 року; запропоновано відповідачеві ОСОБА_2 у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву або у випадку визнання позову, заяву про визнання позовних вимог; встановлено позивачеві строк у п`ять днів на подання відповіді на відзив та відповідачеві строк у п`ять днів на подання заперечення на відповідь на відзив; роз`яснено сторонам право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.33-34).
2. 31.03.2021 року суд постановив ухвалу про відкладення розгляду означеної справи без повідомлення (виклику) сторін на 15.04.2021 року у зв`язку із неповерненням на час розгляду справи зворотного повідомлення про отримання відповідачем ухвали суду від 01.03.2021 року (а.с.37).
3. 15.04.2021 року суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін; визначив дати першого та другого судових засідань (27.04.2021 року та 18.05.2021 року); та вирішив здійснювати виклик відповідача у судові засідання за правилами п.2 ч.7 ст.128 та ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.43-44).
4. 27.04.2021 року судом відкладено судове засідання у зв`язку із неприбуттям відповідача ОСОБА_2 (а.с.51).
5. В судовому засіданні 18.05.2021 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи; про задоволення клопотання представника позивача адвоката Країла С.В. про приєднання письмово доказу Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; про задоволення клопотання представника позивача адвоката Країла С.В. про витребування письмового доказу Інформаційної довідки КП «Могилів-Подільський МБТІ» про реєстрацію права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 на сторони у справі чи на інших осіб до 2013 року; розгляд справи відкладено на 01.06.2021 року у зв`язку із витребуванням доказу; виклик відповідача здійснено за правилами п.2 ч.7 ст.128 та ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.61-63).
6. 01.06.2021 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності позивача ОСОБА_1 , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
7. В судовому засіданні 01.06.2021 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду цієї справи і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів; про приєднання до матеріалів цивільної справи Інформаційної довідки КП «Могилів-Подільський МБТІ» про реєстрацію права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 на сторони у справі чи на інших осіб до 2013 року; про задоволення клопотання представника позивача адвоката Країла С.В. про приєднання довідки Мурафської сільської ради про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с.101-103).
За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення заочного судового рішення немає.
8. В судовому засіданні 01.06.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про встановлення порядку з`ясування обставин справи та дослідження доказів, оскільки справа розглядається у порядку спрощеного провадження, у якому не передбачено здійснення підготовчого провадження, зокрема, після заслуховування вступного слова представника позивача слід перейти до дослідження письмових доказів, після чого суд вирішуватиме заявлені клопотання у випадку їх наявності та надасть право представнику позивача виступити із додатковими поясненнями, враховуючи, що судові дебати під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводяться; після цього суд закінчить з`ясування обставин та перевірки їх доказами.
9. В судовому засіданні 01.06.2021 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, оскільки заперечень від учасників справ щодо закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами не поступило.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази
Вирішуючи спір, суд встановив наявність майнових правовідносин подружжя, а також правовідносин щодо набуття права власності на нерухоме майно, які регулюються Сімейним кодексом України (надалі СК України) та Цивільним кодексом України (надалі ЦК України).
Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.
Вирішуючи спір суд встановив, що позивач та відповідач проживали у шлюбі, який укладено 04.05.1999 року та зареєстровано в Книзі реєстрації актів про одруження 05.05.1999 року Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області за актовим записом №05; після одруження сторонам присвоєно прізвище « ОСОБА_3 ».
При цьому, 29.01.2019 року відповідач змінила прізвище із « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », а ім`я з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », згідно із свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 .
Шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2019 року.
Від шлюбу у сторін є одна неповнолітня дитина син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказані обставини підтверджуються відміткою у паспорті позивача про сімейний стан (а.с.4, на звороті) та копією заочного рішення Шаргородського районного суду від 11.10.2019 року у справі №152/865/19 (а.с.6-7).
На вказаній земельній ділянці у АДРЕСА_1 сторонами збудовано житловий будинок на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, що виданий інспекцією ДАБК 05.08.2003 року за №41 на ім`я ОСОБА_11 , який у липні 2007 року прийнято у експлуатацію як закінчений будівництвом об`єкт, що вбачається із Акту державної приймальної комісії, утвореної розпорядженням голови Шаргородської РДА №283 від 22.06.2007 року, про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с.11).
Вказаний Акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта затверджено розпорядженням голови Шаргородської РДА від 02.08.2007 року за №348.
Так, п.п.1.3. п.1 розпорядження голови Шаргородської РДА від 02.08.2007 року за №348 затверджено акт прийняття в експлуатацію закінченого індивідуального будівництва житлового будинку ОСОБА_11 у АДРЕСА_2 , площею 112 кв.м., з господарськими спорудами (а.с.10).
З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 14.01.2021 року, що виготовлений на ім`я ОСОБА_12 КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», вбачається, що закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу під літерою «А», що знаходиться у АДРЕСА_1 , має загальну площу 116,6 кв.м., житлову площею 94,6 кв.м., складається із п`яти кімнат: чотирьох житлових кімнат та кімнати-вітальні, а також тамбура і котельні, та має господарські будівлі і споруди літню кухню під літерою «Б», погріб під літерою «Б1», тамбур під літерою «б», прибудову під літерою «б1», гараж під літерою «В», колодязь під літерою «І», ворота під №1, огорожу під №2, хвіртку під №3 (а.с.8-9).
При цьому, з технічного паспорту вбачається, що будинок із господарськими будівлями станом на 2009 рік вже був споруджений.
Позивач ОСОБА_1 , місце проживання якого було зареєстроване у передбаченому законом порядку у с. Мурафа Шаргородського району, виписаний з вказаного населеного пункту та зареєстрований у с. Клекотина Шаргородського району 26.04.2000 року, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із відмітки у паспорті позивача та довідки Мурафської сільської ради №01-1734 від 05.10.2020 року (а.с.4, 100).
Водночас, суд зауважує, що ні позивач, ні відповідач не надали суду документів на придбання кожним із них будівельних матеріалів, про оплату проведення будівельних робіт під час зведення будинку.
Разом з тим, з огляду на установлені обставини суд вважає, що позивач та відповідач, які під час будівництва будинку перебували в шлюбі, зводили його спільно, з метою проживання у ньому сім`єю.
При цьому, на переконання суду, позивач та відповідач, спільно вкладали кошти та особисту працю у зведення будинку.
Зазначена обставина вказується позивачем у позовній заяві та не заперечується відповідачем з огляду на те, що ОСОБА_2 не надіслала відзиву на позов із викладенням будь-яких заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
Право власності на зведений сторонами спільно у період перебування в шлюбі будинок, який закінчений будівництвом та прийнятий у експлуатацію та знаходиться у АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 року не було зареєстровано за сторонами чи іншими особами, що вбачається із виданої 28.05.2021 року довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» за №235 (а.с.99).
Також, після 31.12.2012 року, на теперішній час право власності на зведений сторонами спільно у період перебування в шлюбі будинок, який закінчений будівництвом та прийнятий у експлуатацію та знаходиться у АДРЕСА_1 , не зареєстровано, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.58-59).
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами 1, 2 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Також, ч.3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на викладене, суд вважає, що спільно зведений сторонами будинок у с. Клекотина Шаргородського району (тепер Жмеринського району) Вінницької області, що знаходиться на АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №1-8/2012 (№17-рп/2012) в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Як вбачається із позовної заяви та пояснення представника позивача адвоката Країла С.В. у судовому засіданні, позивач не може зареєструвати право власності на житловий будинок, оскільки земельна ділянка для здійснення будівництва та дозвільні документи для забудови будинку і прийняття закінченого будівництвом будинку у експлуатацію видані на ім`я відповідача, тоді як відповідач ухиляється від реєстрації права власності, що не заперечується відповідачем з огляду на те, що остання не подала до суду заперечень на позовну заяву ОСОБА_1 .
У зв`язку із наведеними обставинами права позивача на визнання спірного житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та оформлення права власності порушено та підлягає судовому захисту.
Отже, з огляду на проаналізовані докази та норми законодавства, суд вважає, що позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя належить задовольнити.
Щодо решти позовних вимог, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частиною 1 ст.328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною 3 ст.331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 27.04.2014 року №5, ВССУ роз`яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).
У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.
Отже, новостворене нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб`єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб`єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.
Слід зазначити, що нормами статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.
Окрім того, відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Судом встановлено, що спірний будинок хоча і введений в експлуатацію, проте, до цього часу право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстровано, тобто сторони не набули права власності на побудований будинок, оскільки воно виникає, відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, з моменту державної реєстрації, якої відносно даного будинку і прав на нього не проведено, а отже, звернення позивача з позовними вимогами про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є передчасним, відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Сторони в даному випадку не позбавлені права провести державну реєстрацію права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку.
Не позбавлений такого права і позивач, оскільки будинок визнається судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що надає йому право на оформлення будинку з видачею відповідного свідоцтва та реєстрацією права спільної сумісної власності подружжя.
Набувши право власності у встановленому порядку, позивач не позбавлений права на поділ будинку в натурі із визнанням за ним права власності на конкретну частину будинку або приміщення в ньому та на конкретну частину господарських споруд.
До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).
В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.
Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається.
Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач ОСОБА_2 не подала відзив на позовну заяву, доказів у заперечення щодо позову та доказів, які б свідчили про протилежні обставини, ніж ті, що встановлені судом.
З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Встановленим судом фактам відповідають майнові правовідносини подружжя, а також правовідносин щодо набуття права власності на нерухоме майно, які регулюються Сімейним кодексом України (надалі СК України) та Цивільним кодексом України (надалі ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено право на справедливий суд.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.ч.1, 2 ст.61 СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).
Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст.328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною 3 ст.331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
VІ. Висновки суду
Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши пояснення представника позивача, норми сімейного та цивільного законодавства, суд приходить до висновку часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Оскільки судом встановлено, що спірний будинок хоча і введений в експлуатацію, проте, до цього часу право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстровано, то суд вважає сторони не набули права власності на побудований будинок, яке виникає, відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, з моменту державної реєстрації, якої не проведено, тому позов про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню, а звернення позивача з позовними вимогами про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є передчасним, отже у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Часткове задоволення позовних вимог не позбавляє як позивача, так і відповідача права провести державну реєстрацію права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку та отримання свідоцтва про реєстрацію права спільної сумісної власності подружжя.
Набувши право власності у встановленому порядку, позивач не позбавляється права на поділ будинку та господарських споруд в натурі.
VІІ. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК).
При зверненні до суду з означеним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 1018,80 грн. (а.с.1), виходячи із визначеної ціни позову, що стосується позовної вимоги про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що позовна вимога про визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного будинку є похідною і судовим збором не оплачена.
Так як позов ОСОБА_1 частині визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню, то понесені ним судові витрати в сумі 1018,80 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-283 ЦПК України, на підставі ч.ч.1, 2 ст.57, ст.60, ч.ч.1, 2 ст.61, ст.63, ч.1 ст.68, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України, ч.ч.1, 2 ст.182, ч.1 ст.328, ч.ч.2, 3 ст.331, ч.3 ст.368 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Країло Степан Васильович, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу під літерою «А» загальною площею 116,6 кв.м., житловою площею 94,6 кв.м., що складається із п`яти кімнат: чотирьох житлових кімнат та кімнати-вітальні, тамбура і котельні, та господарські будівлі і споруди літню кухню під літерою «Б», погріб під літерою «Б1», тамбур під літерою «б», прибудову під літерою «б1», гараж під літерою «В», колодязь під літерою «І», ворота під №1, огорожу під №2, хвіртку під №3, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
Розподіл судових витрат
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1018 (одна тисяча вісімнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ст.284 ЦПК України).

Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі (ч.1 ст.285 ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Повне ім`я (для фізичних осіб) сторін у справі:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Мурафа Шаргородського району, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 19.10.1995 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 29.01.2019 року на підставі свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 змінила прізвище із « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » та ім`я із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », уродженка с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне заочне рішення складено 04.06.2021 року.

Суддя: