Справа № 148/780/21
Провадження №2/148/458/21
01 червня 2021 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді Штифурко Л.А.
секретаря Галькевич І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
В травні 2021 року позивач звернулась в суд з вказаним вище позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є донькою колишнього власника будинку, зареєстрована в будинку з 03.11.2010 року, однак фактично не проживає в ньому з січня 2017 року по даний час. Оскільки вирішити питання в добровільному порядку не вдалось, позивач, посилаючись на номи ст.ст. 71,72 ЖК України, ст.ст. 16, 391 ЦК України, а також на те, що реєстрація відповідача в належній їй частині будинку перешкоджає в повній мірі здійснювати право користування, просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним будинком.
Позивач у судове засідання не з`явилась, надіслала суду заяву в якій позовну заяву підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в ній, просила її задовольнити та не заперечила проти ухвалення судом заочного рішення. Судові витрати просить залишити за нею.
Відповідачка у судове засідання не з`явивлася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомила, відзив не подала.
За таких обставин у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору.
У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у звязку з неявкою в судове засідання учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно договору купівлі-продажу від 15.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Овчарук О.О. позивач купила в ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27/100 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_1 (а.с. 6-8)
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що право власності на 27/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 (а.с. 11-12).
З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.04.2021, Центру надання адміністративних послуг Тульчинської міської ради вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с14).
Даний факт також вбачається із копії погосподарської книги на вказаний будинок (а.с. 9-10).
З довідки голови квартального комітету від 19.04.2021 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2017 року (а.с. 13).
З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що спірна частина житлового будинку не має правового статусу державного або громадського житлового фонду, а відноситься до приватного житлового фонду, користування яким регламентується главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.
Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника.
Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина.
Однак, у відповідності до приписів статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні.
Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника.
Згідно приписів статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Отже, враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону. Суд вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню за аналогією положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми), а не ст.ст. 71, 72 ЖК України, на які посилається позивач в позовній заяві, оскільки спірний будинок, як установлено, є приватною власністю.
Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на викладені обставини, враховуючи, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт непроживання відповідача у спірному будинку більше одного року без поважних причин, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає можливим позов задовольнити.
Судові витрати суд залишає за позивачем, оскільки таке бажання вона висловила в своїй заяві від 01.06.2021.
Відповідно до статей 319, 391, 405 ЦК України, керуючись статтями 258, 259, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: частиною будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивачем рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області або безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Штифурко