Житомирський апеляційний суд
Категорія 59 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Коломієць О.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.

у цивільній справі №295/16510/18 за позовом ОСОБА_2 до газети «Субота», ОСОБА_1 про визнання недостовірної інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подала позов до відповідачів газети «Субота» та ОСОБА_1 . З урахуванням уточнюючої позовної заяви просила визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 , поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 у газеті «Народний тижневик Субота» НОМЕР_1; зобов`язати відповідача - газета « Субота » ( українська) у строк 10 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену інформацію шляхом публікації офіційного спростування в найближчому номері газети «Народний тижневик Субота»; стягнути з відповідачів солідарно відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 103845,64 грн. В обґрунтування поданого позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в газеті «народний тижневик Субота» в НОМЕР_1 надрукована стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1» ( мовою оригіналу). Автор статті ОСОБА_4 .

На думку позивача окремі фрагменти та твердження, викладені в статті, принижують її честь та гідність, порушують право на недоторканість ділової репутації та підлягають спростуванню. А саме «Пила вместе с сыном. Поэтому ОСОБА_2 старалась не показывать своим детям пьяную бабушку и редко привозила в Коростень», «Эта женщина совершила ведь, своего рода подвиг, вырвавшись из пьяной грязи, сумела самостоятельно перешагнуть через несколько социальных ступеней, получить образование, сделать карьеру, создать хорошую семью , воспитать двоих детей» ( мовою оригіналу).

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21 травня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Провадження у цивільній справі №295/16510/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недостовірної інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення матеріальної та моральної шкоди-закрито (а.с.155).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 у газеті «Народний тижневик Субота» в НОМЕР_1 інформацію про те, що «мати пила разом з сином і тому ОСОБА_2 старалась не показувати своїм дітям п`яну бабусю і зрідка привозила їх в Коростень».

Стягнуто з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 294,37 грн. та 2000,00 грн. моральної шкоди, 6120,00 грн. витрат на правову допомогу, 704,80 грн. витрат по сплаті судового збору з немайнової вимоги та 22,94 грн. з майнової вимоги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що справу розглянуто без його участі, що позбавило його надати будь-які пояснення та призвело до поверхневого розгляду справи, однобічного підходу до з`ясування всіх істотних обставин по даній справі, що призвело до хибного висновку щодо статусу сторін, причинно-наслідкового зв`язку та покладення обов`язку відшкодування шкоди на його як фізичну особу, яка не є автором статті (автор ОСОБА_4 ) та ігнорування того, що газета « Субота » має свій статус і правосуб`єктність. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 подала позовну заяву 30.11.2018 року, яка була уточнена 04.02.2019 року. В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначений як відповідач 3, заявлені в уточнені позовні вимоги до відповідача 1 газети «Субота», а в рішенні зазначено «народний тижневик Субота» (що різниться з поданою уточненою позовною заявою) та відповідач 2 ОСОБА_4 (автор статті), про що чітко зазначено на першому аркуші самого рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25.11.2020 року. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції за будь-яких законних підстав неправомірно вийшов за межі заявлених уточнених позовних вимог, зазначивши в рішенні про стягнення саме з нього відшкодування шкоди, витрат на правову допомогу та судового збору. Апелянт вважає, що суд першої інстанції увійшов у протиріччя, присуджуючи з нього суму моральної та матеріальної шкоди, з особи, яка не являється автором даної статті, та і внаслідок її поширення у газеті «Народний тижневик Субота» в НОМЕР_1. Тобто, встановивши і детально описавши це в рішенні від 25.11.2020 року, що автором ОСОБА_8 висвітлено оціночні судження і таким чином уточнені позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 її матір`ю є ОСОБА_9 ( а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в газеті «народний тижневик Субота» в НОМЕР_1 надрукована стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1» ( мовою оригіналу). Автор статті ОСОБА_4 .

На думку позивача окремі фрагменти та твердження, викладені в статті, а саме «Пила вместе с сыном. Поэтому ОСОБА_2 старалась не показывать своим детям пьяную бабушку и редко привозила в Коростень», «Эта женщина совершила ведь, своего рода подвиг, вырвавшись из пьяной грязи, сумела самостоятельно перешагнуть через несколько социальных ступеней, получить образование, сделать карьеру, создать хорошую семью , воспитать двоих детей» ( мовою оригіналу), принижуть її честь та гідність та підлягають спростуванню.

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з наступного.

У статті 15 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

При розгляді вказаної справи, з метою належного виконання судом покладеного на нього цивільним процесуальним законодавством обов`язку щодо здійснення захисту порушеного права заявника, необхідним є врахування конкретних обставин цієї справи, застосування загальних засад цивільного права - принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також застосування однієї з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

Основний закон України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і водночас гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (статті 3, 34 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відтак, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, ім`я, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

За приписами частини 1 статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до частини 4 статті 14 Закону України "Про інформацію" поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі за текстом - постанова Пленуму) роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (пункт 19 постанови Пленуму).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачами інформація є недостовірною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує її особисті немайнові права.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За приписами статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції допитані свідки.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що мати позивача ОСОБА_9 проживала разом зі своїм сином, доглядала за ним, оскільки останній мав хворобу. Мати позивача разом з сином працювали, останній допомагав їй, вели гарне домашнє господарство, ремонтували будинок, займались городиною, тримали свиней, кіз, ділились молоком з сусідами. Дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_2 часто приїздила до матері з сином, допомагала по господарству. ОСОБА_9 не вживала спиртні напої, свідок ніколи не бачив її п`яною.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що мати позивачки в 2007 році купила будинок по АДРЕСА_1 . Остання перенесла дуже багато операцій, проте займалась ремонтом будинку, мала багато побутової техніки, за місцем проживання тримала кози та свині. ОСОБА_2 приїздила до матері допомагала з прибиранням, готувала їжу, прала. ОСОБА_9 вживала спиртні напої лише в свята.

Свідок ОСОБА_14 наголосила, що під час спілкування жодного разу не бачила ОСОБА_9 в нетверезому стані. В квартирі було чисто, діти нагодовані.

Враховуючи викладене, даючи оцінку доводам позивача про недостовірність інформації поширеної фразами «Пила вместе с сыном. Поэтому ОСОБА_2 старалась не показывать своим детям пьяную бабушку и редко привозила в Коростень» з урахуванням показів свідків, які зазначили про те, що ОСОБА_9 не вживала спиртних напоїв, суд першої інстанції зазначив, що використання у тексті статті даних тверджень стосовно матері позивача, негативно характеризують матір як особу. Наведена інформація викладена автором у формі категоричних стверджень про існування конкретних обставин (фактів), які нічим не підтверджені, є негативною, а тому прийшов до висновку, що визнає її недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача та підлягає спростуванню.

Відповідач в судове засідання не з`явився не спростував зазначену в позові інформацію, що є його обов`язком в даних правовідносинах.

Частиною 7 ст.277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. (пункт 9 постанови Пленуму).

Проте, позивачем вимоги щодо спростування заявлено до газети «Субота», яка не має статусу юридичної особи та є неналежним відповідачем в даній справі, за таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні вказаної вимоги. Вимога про спростування недостовірної інформації до засновника друкованого засобу масової інформації позивачем не заявлялась.

Що стосується решти оспорюваних фраз, які містяться у статті «Эта женщина совершила ведь, своего рода подвиг, вырвавшись из пьяной грязи, сумела самостоятельно перешагнуть через несколько социальных ступеней, получить образование, сделать карьеру, создать хорошую семью , воспитать двоих детей", суд першої інстанції зазначив, що ці висловлювання автора, з огляду на контекст їх викладення, та характер використання мовно-стилістичних засобів не є фактичними твердженнями, а відносяться до оціночних суджень, тому спростуванню не підлягають.

Так, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо вчинків особи, якості життя позивача, тощо, носять оціночний характер, тому не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

При дослідженні змісту оспорюваних висловів встановлено, що в них наявні мовні конструкції та звороти, які в своїй сукупності, на думку суду, не є фактичними даними, а є оціночними судженнями, в яких автор статті доносить до громадськості свою оцінку та власне бачення розвитку обставин. При цьому автор, вдаючись до мовних конструкцій, зворотів та міркувань, дає свою оцінку, тобто висловлює оціночні судження.

Таким чином суд першої інстанції правильно зазначив, що дане висловлювання в розумінні змісту статті, не вириваючи окремих словосполучень та фраз з контексту, не містять у собі інформації, яка в розумінні проаналізованих норм законодавства, містила б твердження про факти, а є саме оціночними судженнями і такі судження носять оціночний характер.

Натомість, вживання мовно стилістичних засобів у вигляді гіпербол (перебільшення), алегорій та метафор, зокрема, словосполучення «вырвалась из пьяной грязи и сумела перешагнуть через несколько социальных ступеней» свідчить, що висловлювання автора є власною оцінкою подій та вчинків, які відбувалися в житті позивача висловлених автором статті та хоча носять негативний характер, проте є оціночними судженнями.

На підставі викладеного, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію поширену у оспорюваних фразах «Эта женщина совершила ведь, своего рода подвиг, вырвавшись из пьяной грязи, сумела самостоятельно перешагнуть через несколькооциальных ступеней, получить образование, сделать карьеру, создать хорошую семью , воспитать двоих детей» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права.

Як передбачено статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

В обгрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що вона внаслідок дій відповідачів зазнала нервового зриву та потрапила до лікарні, де проходила лікування з 11.09.2018 р.- по 19.09.2018 р. та несла матеріальні витрати на придбання ліків, що підтверджується на її думку квитанціями про їх придбання.

Виписка з історії хвороби № 5768 ( а.с 15) ОСОБА_2 вказує на те, що в період з 11.09.2018 р. по 19.09.2018 року остання проходила лікування в терапевтичному відділенні № 2 Коростенської клінічної лікарні № 7 з клінічним діагнозом «Нейроциркулярна дистонія за кордіальним типом. Астеноневротипічний синдром та призначено лікування з використанням медичних препаратів.

На підтвердження позовних вимог в частині понесення витрат на лікування, що було викликано друком статті, позивачем долучено копії фіскальних чеків про придбання ліків (а.с. 22).

Згідно розрахунку позивача, розмір матеріальних збитків, які були витрачені ним на лікування становить 3845,64 грн. Проте з таким висновком погодитись неможливо, оскільки частина ліків, які придбані відповідно до фіскальних чеків наданих позивачем до матеріалів справи не відповідають призначенням лікарів, а тому суд обгрунтовано стягнув витрати на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 294,37 грн., що відповідають призначенню ( придбані : 11.09.2018 р. - на суму 78,96 грн., 13.09.2018 на суму 136,33 грн. 14.09.2018 р. на суму 79,08 грн.( а.с. 22).

Крім того, суд дійшов до вірного висновку, що в наслідок порушення особистого немайнового права позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в перенесених важких стражданнях та душевному болю, щодо розповсюдження негативної інформації про позивача та її родину. «Народний тижневик Субота» НОМЕР_1 містить вислів «Нас читає 160 тисяч», таким чином поширена відповідачем недостовірна інформація набула широкого розголосу і тим самим принижує честь та гідність позивача серед широкого кола осіб.

Статтею 280 ЦК України передбачено, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та моральної шкоди ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, а також з положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнали позивачі, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі дві тисяч грн.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно ч. 1 ст.84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Судом встановлено, що 24.09.2018 року між ОСОБА_2 та адвокатом Немировським В.І. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 000769) укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

Згідно акту прийому наданих послуг від 30.11.2018 року замовником підтверджено отримання послуг на суму 6120,00 грн.

Квитанцією до прибуткового касового ордера № 57/1/18 від 30.11.2018 року підтверджено сплату ОСОБА_2 вказаної суми.

Відповідач заперечень щодо розміру вартості надання послуг з професійної правничої допомоги не надав, за таких обставин, суд стягує 6120,00 грн. витрат на правову допомогу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду щодо часткового задоволення позову є законним та обгрунтованим. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 07.06.2021 року.