Постанова

Іменем України

01 червня 2021 року

м. Київ

справа № 127/32434/19-ц

провадження № 61-19185св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року у складі судді Вохмінова О. С. та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Оніщука В. В., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, скасування рішень державного реєстратора.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - дружина та мати позивачів, дочка ОСОБА_3 . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року ОСОБА_3 було усунуто від права на спадкування в цілому. Дане рішення суду набуло законної сили на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2012 року.

Позивачі отримали в Першій вінницькій державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та здійснили державну реєстрацію прав, у тому числі на квартири за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 .

Після поновлення спадкових прав ОСОБА_3 , останній звернувся в суд з позовом і постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 березня 2013 року було поділене спадкове майно ОСОБА_4 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності в ідеальних частках на 1/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Реєстраторами Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на указане майно, на підставі рішення від 08 лютого 2016 року, індексні номери 28129754 та 28126680.

На думку позивачів реєстрація права власності за ОСОБА_3 відбулась у порушення частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки заявник не надав належних правовстановлюючих документів на квартири.

Окрім цього зазначають, що приймаючи рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_3 державний реєстратор не звернув увагу, що речові права на 100% нерухомого майна вже зареєстровані за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , право власності не скасоване, однак внаслідок неправомірного рішення державного реєстратора частки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 фактично зменшились.

З підстав викладених у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати дії Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо державної реєстрації речових прав неправомірними та скасувати відповідні рішення від 08 лютого 2016 року індексні номери № 28129754 та № 28126680.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що державними реєстраторами дотримано порядок проведення державної реєстрації прав ОСОБА_3 , рішення реєстраторами прийняті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», законних підстав для відмови ОСОБА_3 в державній реєстрації прав не було.

Окрім цього, суд зазначив, що відсутність у ОСОБА_3 технічної документації на квартиру не є підставою для відмови в державній реєстрації, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_3 відбулась на ідеальні частки, при цьому поділу в натурі, із зазначенням конкретних приміщень, що виділяються кожному співвласнику, не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня

2018 року у справі № 756/1529/15-ц, постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 363/4852/17, постанові Верховного суду України

від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради та ОСОБА_3 подали відзиви на касаційну скаргу, у яких зазначили, що рішення суду першої та інстанції інстанцій є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Так, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2012 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, позов задоволено та усунуто ОСОБА_3 від права на спадкування за законом в цілому після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2012 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2013 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, поділ спадкового майна, позов задоволено частково. Розподілено спадщину спадкодавця ОСОБА_4 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності в ідеальних частках, у тому числі на 1/9 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 та 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Указане рішення суду набрало законної сили.

Право власності ОСОБА_3 на 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13158133 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстратора Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук І. В., № 28126680. Підстава виникнення права власності - рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року № 2-1450/11.

Право власності ОСОБА_3 на 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13160454 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстратора Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Стахової Т. В., № 28129754. Підстава виникнення права власності - рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року № 2-1450/11.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підстави для проведення державної реєстрації визначені у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Аналіз вищенаведених норм права вказує на те, що рішення суду є правовстановлюючим документом.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вказана правова норма кореспондується зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Практика ЄСПЛ чітко визнає, що на підставі судового рішення, держава або державний орган вже має обов`язок вжити заходів на виконання рішення суду, з моменту його набуття статусу остаточного і додаткова апробація та формалізація виконуваності судового рішення не потрібна.

У даному випадку виконанням (реалізацією) рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року є здійснення державної реєстрації на підставі статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За вказаних обставин, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на відповідні частки квартир на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц зазначено що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Отже, правильним є висновки судів про те, що внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_3 на 1/6 і на 1/9 частки квартир виникла необхідність в перерахунку часток всіх співвласників (в судовому або позасудовому порядку), проте це не є підставою для скасування рішень державних реєстраторів.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про таку відмову (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), тобто виключно у спосіб з та з підстав визначених цим Законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що законних підстав для відмови ОСОБА_3 в державній реєстрації прав не було.

Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта владних повноважень.

Встановивши, що ОСОБА_3 надано державним реєстраторам всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на частку спірних квартир не було порушено вимог чинного законодавства.

Аргументи заявника щодо не врахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня

2018 року у справі № 756/1529/15-ц, постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 363/4852/17, постанові Верховного суду України

від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається та фактичні обставини у справах на які посилається заявник є різними.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська