Дата документу 01.06.2021 Справа № 336/2722/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2722/17 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-з/807/105/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Маловічко С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повторне виселення ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_7 скасовано.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 .

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року у незміненій та не скасованій частині та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року залишено без змін.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Запорізького апеляційного суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_7 .

В обґрунтування заяви зазначили, що на виконання постанови Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 336/2722/17, який перебував на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 13 вересня 2018 року виконавче провадження ВП № 56650161 закінчено у зв`язку із фактичним виконанням постанови Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року в частині виселення ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 .

Проте ОСОБА_7 незаконно, без їх згоди як власників будинку, повторно вселився до спірного житлового будинку, з якого його було виселено за рішенням суду, і продовжує постійно у ньому проживати разом зі своєю дружиною та її батьками. Факт проживання ОСОБА_7 у спірному житловому приміщенні зафіксовано працівниками поліції.

На підставі зазначеного, посилаючись на вимоги статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», просили суд постановити ухвалу про повторне виселення ОСОБА_7 із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року заяву залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Запорізького апеляційного суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною десятою статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.1, а. с. 202-209).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_7 скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині, яким ОСОБА_7 виселено із будинку АДРЕСА_1 . В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.2, а. с. 102-105).

На виконання постанови Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 336/2722/17 (т.2, а.с. 139).

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 13 вересня 2018 року виконавче провадження ВП № 56650161 закінчено у зв`язку із фактичним виконанням постанови Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року в частині виселення ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 (т.2, а. с. 215).

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Запорізького апеляційного суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_7 із спірного будинку.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року у незмінній та не скасованій частині та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року залишені без змін (т. 2, а. с. 205-211).

Звертаючись до апеляційного суду із заявою, заявники просили повторно виселити ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на самовільне вселення та проживання останнього у будинку без законних на те підстав та їх згоди.

ОСОБА_7 проти факту свого повторного вселення до будинку заперечував.

Колегія суддів критично ставиться до пояснень ОСОБА_7 щодо його фактичного місця проживання з огляду на наступне.

Так, відповідно до пояснень, наданих ОСОБА_7 , 07 березня 2019 року він з березня 2016 року до травня 2018 року проживав по АДРЕСА_1 , проте у травні 2018 року виселився із зазначеного будинку та проживає по АДРЕСА_2 (т.3, а. с. 29).

При цьому ОСОБА_7 надає копію договору позики житлового приміщення від 22 серпня 2018 року, укладеного року з ОСОБА_8 , згідно з яким місцем проживання ОСОБА_7 , починаючи з 22 серпня 2018 року до 21 серпня 2019 року є квартира АДРЕСА_3 (т.3, а. с. 17-18). Згідно акту приймання-передачі № 1 до вказаного договору ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_7 прийняв вищезазначену квартиру для користування з метою проживання (т.3, а. с. 19).

На підтвердження доводів своєї заяви та факту повторного вселення ОСОБА_7 до житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20 червня 2019 року, копію рапорту старшого інспектора-чергового Шевченківського ВП від 10 березня 2019 року, копію протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07 березня 2019 року, копію пояснень ОСОБА_7 та копії протоколів допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 12 березня 2020 року (т.3, а. с. 26-33).

Матеріалами справи підтверджується, що 07 березня 2019 року ОСОБА_1 звертався до Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області (Запоріжжя) (далі Шевченківське ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області) із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, у якій просив притягнути до відповідальності ОСОБА_7 за невиконання постанови Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року (т.3, а. с. 28).

Згідно протоколів допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 12 березня 2019 року останні пояснили, що зі слів ОСОБА_1 їм стало відомо про рішення суду про виселення ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 , а також про те, що ОСОБА_7 продовжує проживати у цьому будинку та не виконує рішення суду.

09 березня 2019 року приблизно о 20:00 год. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 разом з ОСОБА_1 за його проханням приїхали до будинку АДРЕСА_1 , із якого вийшов ОСОБА_11 , який був одягнений «по-домашньому» (т.3, а. с. 30-33).

Отже, надані ОСОБА_1 докази спростовують заперечення відповідача щодо повторного вселення до спірного приміщення.

Копія Акту від 27 травня 2021 року, яка надана представником відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, не містить відомостей про те, з якого часу ОСОБА_7 проживає за адресою по АДРЕСА_2 , а свідчить лише про те, що станом на час обстеження 27 травня 2021 року ОСОБА_7 знаходився в цій квартирі (т.3, а.с. 195).

До того ж, відповідачем не надано належних доказів, що особа, яка підписала вказаний акт ( ОСОБА_12 ), є головою правління ОСББ будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Не заслуговує на увагу твердження відповідача про тимчасове перебування ОСОБА_7 у цьому будинку з тих підстав, що між ним та ОСОБА_13 , яка є законним користувачем спірного будинку, укладено шлюб, оскільки вказані обставини проживання ОСОБА_7 у спірному будинку досліджувались у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок, яким у постанові Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року, надана належна правова оцінка та встановлена правомірність виселення ОСОБА_7 із будинку АДРЕСА_1 .

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає також неприйнятним посилання представника відповідача ОСОБА_7 на копію постанови слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Бурнева А.Ю. про закриття кримінального провадження від 07.12.2019 року, яка також містить посилання на тимчасове перебування ОСОБА_7 у цьому будинку з тих підстав, що відповідач «приходить в гості до своєї дівчини, яка проживає у вказаному будинку».

При цьому доказів направлення тієї постанови про закриття кримінального провадження від 07.12.2019 року ОСОБА_14 та отримання ним цієї постанови матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_14 - ОСОБА_15 пояснив, що зі змістом постанови ОСОБА_14 не був ознайомлений, зазначена постанова йому не надсилалась, а тому він був позбавлений можливості її оскаржити.

У спірних правовідносинах права заявника, як співвласника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повторне виселення ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку із житлового будинку АДРЕСА_1 за постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року у цивільній справі №22-ц778/1365/18.

Керуючись ст. ст. 260, 261 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повторне виселення ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок у цій справі задовольнити.

Повторно виселити ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 за постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року у цивільній справі №22-ц778/1365/18.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 04 червня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

С.В. Маловічко