Справа №635/877/20
Провадження № 2/635/54/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року селище Покотилівка Харківського району

Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий суддя О.М. Пілюгіна

секретар судового засідання Зуєнко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру серії ХВ № 000028 від 29 січня 2020 року,

представник ОСОБА_3 - Бєлінський Олексій Вікторович, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності,

ВСТАНОВИВ:

представник позивача - ОСОБА_4 подав до суду позовну заяву та просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2975442,47 гривень з яких сума основного боргу в розмірі 2934781,20 гривень; сума відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 29347,81 гривень; 3% річних за прострочення повернення грошових коштів в розмірі 11313,46 гривень та суму витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 20 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року. На підтвердження позики грошей ОСОБА_2 власноруч написав розписку від 20 грудня 2018 року. Станом на дату укладання договору позики відповідач ОСОБА_2 з 14 лютого 1997 року перебував у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. Відповідно до умов договору позики від 20 грудня 2018 року, кошти отримані в борг використовуватимуться в інтересах сім`ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, а саме станом на 05 лютого 2020 року не повернув борг. Так, відповідачі є солідарними боржниками за договором позики від 20 грудня 2018 року та сума їх заборгованості становить 118621,03 доларів США, з яких сума основного боргу - 117000,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 2934781,20 гривень; сума відсотків за правомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 1170 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 29347,81 гривень та З % річних за прострочення повернення позики в розмірі 451,03 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 11313,46 гривень. Крім того, позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень, які на його думку, також підлягають стягненню солідарно з відповідачів. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 ; в задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року відкрито провадження по справі.

28 лютого 2020 року представник позивача - ОСОБА_4 подав суду апеляційну скаргу на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року залишено без змін.

31 березня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви про стягнення боргу за договором позики в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 , посилаючись на наступне. Дійсно, 14 лютого 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, але фактичне припинення шлюбу відбулося у червні 2012 року, що виявлялося у припиненні спільного вирішення будь-яких питань життя сім`ї та окремій організації свого життя кожним з подружжя, самостійним веденням побуту тощо. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продовжували проживати у одному приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , однак, не обговорювали та не вирішували жодних питань, пов`язаних з веденням спільного господарства, розподілу заробітку та/або набуття спільного майна. Остаточно ОСОБА_2 виселився з будинку НОМЕР_8 за вищевказаною адресою у липні-серпні 2018 року. При цьому, у борговій розписці ОСОБА_2 зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року шлюб між подружжям ОСОБА_3 розірвано. ОСОБА_3 , як усно так і письмово не надавала будь-якої згоди щодо укладання договору позики з ОСОБА_1 . Посилання в розписці ОСОБА_2 на те, що нібито грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї не мають жодного доказу, оскільки з 20 грудня 2018 року ані ОСОБА_3 , ані її колишній чоловік не придбавали нерухоме майно, транспортні засоби, будь-які коштовності тощо. На рівні закону закріплено, що факт надання згоди на вчинення правочину одним з подружжя не пов`язано з виникненням обов`язку другого з подружжя; навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Проте, позивачем не надано жодних доказів, що кошти в розмірі 117000,00 доларів США, які він одержав, використані в інтересах сім`ї.

24 квітня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якій просив визнати недійсним договір позики укладений 20 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на дату укладання оскаржуваного договору позики від 20 грудня 2018 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. Проте, як усно, так і письмово ОСОБА_3 не надавала будь-якої згоди щодо укладання договору позики з ОСОБА_1 . Посилання в розписці ОСОБА_2 на те, що нібито грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї не мають жодного доказу, оскільки з 20 грудня 2018 року ані ОСОБА_3 , ані її колишній чоловік не придбавали нерухоме майно, транспортні засоби, будь-які коштовності тощо. При цьому, в паспорті відповідача ОСОБА_2 міститься запис про одруження з ОСОБА_3 , тож відповідачі були обізнані про права спільної сумісної власності позивача та про відсутність окремої згоди на укладання договору позики. Укладання договору позики в розмірі 117000,00 доларів США неможливо віднести до дрібного побутового правочину, оскільки дрібний побутовий правочин направлений на задоволення побутових потреб; повинен відповідати фізичному, духовному чи соціальному розвитку особи; стосується предмета, який має невисоку вартість. На рівні закону закріплено, що факт надання згоди на вчинення правочину одним з подружжя не пов`язано з виникненням обов`язку другого з подружжя; навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Отже, вказані дії відповідачів привели до порушення прав позивача ОСОБА_3 , що змусило її звернутися до суду з зустрічним позовом.

14 травня 2020 року ОСОБА_2 подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення вимог позивача ОСОБА_1 не заперечував, з огляду на наступне. Заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року виникла ще у 2011 році, оскільки 14 вересня 2011 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 130000 доларів США на строк до 14 вересня 2021 року, про що написав відповідну розписку. Вказані грошові кошти були позичені з відома дружини - ОСОБА_3 , для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту; більша частина грошових коштів була використана при ремонті нерухомого майна, яке належить подружжю на праві спільно сумісної власності, але зареєстрованого за ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 та на інші сімейні потреби. Також, при укладені вказаного договору позики, ОСОБА_2 , в рахунок боргових зобов`язань передав ОСОБА_1 оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, що зареєстроване за ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_5 та на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_6 . В грудні 2017 року ОСОБА_2 забрав у ОСОБА_1 документи на квартиру АДРЕСА_6 та продав її. При оформленні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , як дружина, надала відповідний дозвіл на відчуження квартири. Гроші вилучені з продажу вказаної квартири ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в рахунок погашення боргового зобов`язання за розпискою від 14 вересня 2011 року, у відповідь 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 надав відповідну розписку про отримання ним грошових коштів у розмірі 30000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за вказаною розпискою. 25 березня 2018 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15000 доларів США на строк до 25 жовтня 2019 року, про що надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти також позичалися з відома дружини ОСОБА_3 для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту. Пізніше, в грудні 2018 року в сім`ї ОСОБА_3 виникла необхідність позичити кошти у розмірі 2000 доларів США та ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 . При цьому було вирішено об`єднати усі розписки в одну і ОСОБА_2 написав розписку від 20 грудня 2018 року на суму 117000 доларів США з терміном повернення позичених грошових коштів у строк до 20 грудня 2019 року. Таким чином заборгованість по розписці на суму 117000 доларів США виникла ще у 2011 році, вказані кошти використовувалися в інтересах сім`ї і були запозичені з відома дружини ОСОБА_3 , оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, що зареєстровано за останньою передано в рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_1 та на даний час перебуває у нього. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

19 травня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав суду відповідь на відзив ОСОБА_3 , в якій просив задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі та вказав наступне. Представником ОСОБА_3 не надано жодних доказів на підтвердження того, що шлюбні сімейні відносини між подружжям ОСОБА_3 фактично припинилися у червні 2012 року, при цьому вони продовжили проживати разом у одному приміщені за адресою: АДРЕСА_2 , однак не обговорювали та не вирішували жодних питань, пов`язаних веденням спільного господарства, розподілу заробітку та/або набуття спільного майна. Також вказане не відповідає дійсності, оскільки 08 серпня 2005 року подружжям придбана 3-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_7 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 . Вказана квартира була спільним майном, як набута подружжям у шлюбі та продана 26 грудня 2017 року з відома ОСОБА_3 , гроші вилучені від її продажу, з відома останньої, передані ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості. Факт продажу спільно сумісного майна - квартири НОМЕР_7 за вищевказаною адресою є доказом вирішення подружжям питань пов`язаних з веденням спільного господарства, розподілу грошових коштів та вирішення долі сумісного майна. Тому на думку позивача, позиція ОСОБА_3 не підкріплюється жодними доказами та направлена на уникнення відповідальності і не поверненню грошових коштів. Крім того, на момент укладення договору позики від 20 грудня 2018 року відповідачі перебували у дійсному, зареєстрованому відповідно до законодавства, шлюбі та були пов`язанні спільними правами та обов`язками подружжя; шлюб між подружжям ОСОБА_3 припинено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року, проте вказаним рішенням не встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинені у червні 2012 року; ОСОБА_2 остаточно виселився з будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у липні-серпні 2018 року. Крім того, фактично заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року виникла ще у 2011 році, оскільки 14 вересня 2011 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 130000 доларів США на строк до 14 вересня 2021 року, про що останній надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти були позичені з метою використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту, з відома ОСОБА_3 , оскільки в рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2» за адресою АДРЕСА_5 та на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_6 . Наприкінці 2017 року ОСОБА_2 знову звернувся до ОСОБА_1 та повідомив його про намір продати квартиру НОМЕР_7 за вищевказаною адресою на що останній віддав оригінали вказаних правоустановчих документів. Квартира АДРЕСА_6 , була продана 26 грудня 2017 року, при оформленні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , як дружина, надала відповідний дозвіл на відчуження вказаної квартири. Точної суми вилученої відповідачами від продажу квартири позивачу не відомо, але того ж дня ОСОБА_2 передав ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 30000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 14 вересня 2011 року, а ОСОБА_1 написав розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок погашення заборгованості. Тому, на думку позивача, жодні пояснення ОСОБА_3 , що вона не знала про запозичені ОСОБА_2 у ОСОБА_1 грошові кошти не відповідають дійсності, оскільки ці кошти були запозичені з її відома, оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно зареєстроване за нею передані з її відома, вона надала згоду на продаж квартири та знала на що підуть кошти з її продажу. 25 березня 2018 року ОСОБА_2 знов звернувся до ОСОБА_1 та взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 15000 доларів США на строк до 25 жовтня 2019 року, про що надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти також позичалися з відома дружини ОСОБА_3 для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту. За умовами вказаного договору, в зобов`язання його виконання слугували передані раніше, за договором позики від 14 вересня 2011 року оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2». В грудні 2018 року ОСОБА_2 знову звернувся до ОСОБА_1 з проханням зайняти ще 2000 доларів США та ОСОБА_2 , при цьому було вирішено об`єднати усі розписки в одну, тому 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 написав розписку на суму 117000 доларів США з терміном повернення позичених грошових коштів у строк до 20 грудня 2019 року. Таким чином заборгованість по розписці на суму 117000 доларів США виникла ще у 2011 році, коли відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі.

01 липня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав суду заяву про виклик свідків.

25 вересня 2020 року представник позивача - ОСОБА_4 подав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом, зважаючи на наступне. 20 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року. На підтвердження позики грошей ОСОБА_2 власноруч написав розписку від 20 грудня 2018 року. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З договору позики від 20 грудня 2018 року вбачається, що кошти отримані в борг будуть використовуватися в інтересах сім`ї. Відповідно до умов вказаного договору позики, ОСОБА_2 в рахунок боргових зобов`язань передав ОСОБА_1 оригінали наступних документів: договір купівлі-продажу від 13 травня 2010 року ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 39,0 кв.м; витяг з державного реєстру правочинів №8532456 від 13 травня 2010 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491 від 02 червня 2010 року; технічний паспорт №П-4-5737 від 16 квітня 2010 року; договір купівлі-продажу від 08 вересня 2010 року ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_13 , загальною площею 34.4 кв.м; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411 від 08 вересня 2010 року; витяг про державну реєстрацію прав №27532665 від 05 жовтня 2010 року; технічний паспорт №П-415382 від 12 червня 2007 року; рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 14 червня 2011 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежитлові приміщення №5-1-5-5 першого поверху в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 115,4 кв.м., витяг про державну реєстрацію прав №31017742, технічний паспорт №П-4-5434. Вказані документи є оригіналами правоустановчих документів нерухомого майна, яке зареєстровано за ОСОБА_3 , що свідчить про те, що кошти запозиченні ОСОБА_2 з її відома. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Окрім зазначеного, фактично, заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року, виникла ще у вересні 2011 року з підстав, що викладені раніше у відповіді на відзив ОСОБА_3 . За вказаних обставин, вбачається, що договір позики від 20 грудня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не може вважатися недійсним, оскільки він відповідає усім нормам, що регулюють укладення зазначеного правочину.

08 грудня 2020 року представник позивача - ОСОБА_4 подав суду заяву про виклик свідка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 грудня 2020 року представник позивача - ОСОБА_4 подав суду заяву про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи; заперечував проти задоволення вимог позивача ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним; в подальшому в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав вимоги позивача за зустрічним позовом, просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення вимог позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року, в подальшому в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_3 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приблизно з 1995 року, ще до їх одруження, вони здійснювали торгівлю з лотків, спочатку працювала з ОСОБА_2 , потім долучилась ОСОБА_3 , ще через деякий час ОСОБА_2 зареєструвався приватним підприємцем, потім ФОП оформила ОСОБА_3 і свідок працювала у них продавцем в приміщення магазину на улиці Чеботарській в місті Харкові. Ще через деякий час 3 2007 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали здійснювати діяльність кожний окремо, потім залишилась працювати тільки ОСОБА_3 . Свідку відомо, що з 2005 року ОСОБА_2 проживає з іншими жінками, в останні роки ОСОБА_2 вона не бачила взагалі і їй відомо, що вони спільно не проживають. Ремонт в приміщенні магазину на АДРЕСА_1 закінчився ще у 2011 році.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснив, що його дружина сестра ОСОБА_3 і йому відомо, що вони останні 5 років спільно не проживають, оскільки на спільних родинних святах була присутня лише ОСОБА_3 , про придбання чи продаж ними нерухомості, йому нічого не відомо.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 пояснив, що його батьки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ще десь з 2005 року разом не проживають, спільне господарство не ведуть, і його родина після 2011 року не робила придбань на великі суми і вони не купували нерухомість, машини, коштовності, тощо.

Суд, заслухавши представників позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , свідків, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 20 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року, а останній зобов`язався повернути вказані грошові суми до 20 грудня 2019 року.

На підтвердження вказаних обставин відповідач ОСОБА_2 надав розписку про отримання позики від 20 грудня 2018 року, в якій підтвердив, що отримав від позивача грошову суму в розмірі 117000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 20 грудня 2019 року; у випадку порушення строку повернення боргу - сплатити проценті в розмірі 1%. Також вказав, що вказані кошти будуть використані в інтересах сім`ї.

В рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 наступні документи: договір купівлі-продажу квартири від 13 травня 2010 рок, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 646; витяг з державного реєстру правочинів №8532456 від 13 травня 2010 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491 від 02 червня 2010 року; технічний паспорт №П-4-5737 від 16 квітня 2010 року; договір купівлі-продажу від 08 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 941; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411 від 08 вересня 2010 року; витяг про державну реєстрацію прав №27532665 від 05 жовтня 2010 року; технічний паспорт №П-4-15382 від 12 червня 2007 року; технічний паспорт №П-4-5434 від 08 серпня 2011 року.

Також судом встановлено, що станом на 20 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_2 з 14 лютого 1997 року перебував у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року.

ОСОБА_2 при підписанні розписки від 20 грудня 2018 року отримав грошові кошти в повному обсязі, про що свідчить його підпис у розписці, але вимоги за договором позики не виконав та вищевказану грошову суму не повернув.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 05 лютого 2020 року загальна сума заборгованості за договорами позики від 20 грудня 2018 року становить 2975442,47 гривень з яких:

2934781,20 гривень - сума основного боргу (еквівалент 117000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року);

29347,81 гривень - сума відсотків за користування грошовими коштами (еквівалент 1170,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року) - 1% від суми позики 117000,00 доларів США (основна сума заборгованості);

11313,46 гривень -3% річних за прострочення повернення позики (еквівалент 451,03 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року) 451,03 доларів США = (117000,00 доларів США (сума заборгованості) х 3% х 47 (кількість днів прострочення) /100 / 365 (кількість днів).

Також суду надано: розписка ОСОБА_2 від 14 вересня 2011 року про отримання від ОСОБА_1 позики в розмірі 130000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 14 вересня 2021 року; вказані грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї для покращення її добробуту; в рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 оригінали правоустановчих документів: на квартиру АДРЕСА_6 ; об`єкти за адресою: АДРЕСА_13 ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2»;

розписка ОСОБА_1 від 26 грудня 2017 року про отримання від ОСОБА_2 30000,00 доларів США в рахунок погашення боргових зобов`язань за розпискою від 14 вересня 2011 року на суму 130000 доларів США;

розписка ОСОБА_2 від 25 березня 2018 року про отримання від ОСОБА_1 позики в розмірі 15000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 25 жовтня 2019 року; вказані грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї для покращення її добробуту; в рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 оригінали правоустановчих документів: на об`єкти за адресою: АДРЕСА_13 ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2»;

копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 39,0 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., укладеного 13 травня 2010 року між ОСОБА_15 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідченого 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 646; витяг з державного реєстру правочинів №8532456, наданий 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В.; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491, сформований 02 червня 2010 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_10 , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 16 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 , реєстровий №П-4-5737; копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_13 , загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., укладеного 08 вересня 2010 року між ОСОБА_16 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідченого 08 вересня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 941; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411, сформований 08 вересня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В.; витяг про державну реєстрацію прав №27532665, сформований 05 жовтня 2010 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_13 , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 12 червня 2007 року (зміни внесені 07 жовтня 2010 року) на ім`я ОСОБА_3 , реєстровий №П-4-15382; копія рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 14 червня 2011 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежитлові приміщення №5-1-5-5 першого поверху в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 115,4 кв.м., витяг про державну реєстрацію прав №31017742, сформований 18 серпня 2011 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на нежитлові приміщення в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_5 , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 08 серпня 2011 року на ім`я ОСОБА_3 , реєстровий №П-4-5434; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 207306068 від 22 квітня 2020 року; № 205171506, № 205171667 та № 225390429 від 24 березня 2020 року; скріншоти листування ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики від 20 грудня 2018 року щодо повернення грошових коштів у встановлений строк не виконав, проти задоволення вимог позивача не заперечував та не надав суду доказів про наявність підстав його звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, тому сума заборгованості в загальному розмірі 2975442,47 гривень підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у примусовому порядку, а позов в цій частині задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення суми відсотків від суми позики за ч. 1 ст. 1048 ЦК України та трьох процентів річних нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зокрема, за ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до умов договору позики від 20 грудня 2018 року у разі прострочення повернення грошових коштів розмір процентів становить 1%.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд також задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми відсотків від суми позики в розмірі 29347,81 гривень та 3% річних в розмірі 11313,46 гривень, нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, при цьому враховує, що відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що ним вжиті всі залежні заходи щодо належного виконання зобов`язання та останній не заперечував проти задоволення позову в цій частині вимог.

В задоволенні вимог позивача про стягнення суми заборгованості солідарно також і з ОСОБА_3 суд відмовляє, оскільки позивач не надав жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та кошти отримані за вказаним договором позики використані в інтересах сім`ї - подружжя ОСОБА_3 .

Також, суду, не надано доказів, що відповідач ОСОБА_3 знала про отримання її чоловіком вказаної суми боргу і що вона надала свою письмову згоду на отримання вказаної суми у борг, при цьому суд ставиться критично та не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 , що кошти позичались в інтересах сім`ї, оскільки письмових підтверджень такої згоди дружини з боку відповідача ОСОБА_2 суду також не надано, а долучені позивачем в якості доказів скріншоти листування ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та посилання позивача на факт передачі ОСОБА_2 оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно жодним чином не вказують, що відповідач ОСОБА_3 знала про отримання її чоловіком вказаної суми боргу і що вона надала свою письмову згоду на отримання вказаної суми у борг.

При вирішенні питання про стягнення на користь позивача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень, суд враховує, що позивачем не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформленого у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, квитанція до прибуткового касового ордера, дані книги обліку доходів і витрат (або книги обліку доходів), інше, а наданий позивачем товарний чек б/н від 29 січня 2020 року не є документом, який безспірно свідчить про сплату грошових коштів, тому суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу.

Враховуючи викладені обставини, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та судовий збір покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому враховує, що позивачем ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510,00 гривень, про що свідчать дані квитанції № ПН2025450 від 06 лютого 2020 року та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 420,04 гривень, про що свідчать дані квитанції № ПН2025454 від 06 лютого 2020 року.

Щодо вимог позивача ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятись усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ст. 1047, 1055 ЦК України договір позики (кредиту) укладається у письмовій формі.

Відповідно ч. З ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною 2 ст. 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо ней договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійним.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не наведено обставин і не надано доказів на підтвердження того, що наявні підстави для визнання договору позики недійсним, тому суд відмовляє ОСОБА_3 у задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 20 грудня 2018 року за їх недоведеністю, при цьому виходить з тих обставин, що вказаний договір укладено у спосіб визначений чинним законодавством України, з дотриманням вимог щодо його укладення, а оцінка вказаному договору в частині посилань ОСОБА_2 , що кошти позичались в інтересах сім`ї, вже надана судом при вирішенні вимог за позовом ОСОБА_1 про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, суд відмовляє ОСОБА_3 у задоволенні вимог за зустрічним позовом та питання про розподіл судових витрат вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 203, 205, 215, 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 625, ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2975442 (два мільйони дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч чотириста сорок дві) гривні 47 копійок.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 нам користь ОСОБА_1 суму судового збору в загальному розмірі 10930 (десять тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 00 копійок; інші судові витрати, понесені ОСОБА_1 - віднести за його рахунок.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 віднести за її рахунок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 18 серпня 1997 року Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, місце проживання: АДРЕСА_14 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 09 березня 2000 року Харківським РВ УМВС України в Харківській області, місце проживання: АДРЕСА_15 ,

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт громадянина України НОМЕР_6 , виданий 22 липня 1997 року Харківським РВ УМВС України в Харківській області місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 14 травня 2021 року.

Суддя О.М. Пілюгіна