ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2327/18 Номер провадження 22-ц/814/1097/21Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Прядкіної О.В., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Гнатюк О.С., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року (ухвалене суддею Потетій А.Г., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якій прохала суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . В обгрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради 19 червня 1987 року. Вказувала, що 08.06.1985 року вона одружилася з ОСОБА_1 після чого зареєструвала його в своєму будинку, але подружнє життя не склалося і 26.10.2005 року вони розлучилися, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 , актовий запис №217 від 26 жовтня 2005 року. З 2005 року колишній чоловік позивача, ще проживав по даній адресі деякий час, але потім пішов, з 2010 року вона взагалі не бачила і не чула про відповідача, в її будинку він більше не з`являвся. З 2010 року і по цей час в будинку АДРЕСА_1 її колишній чоловік ОСОБА_1 не проживає.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , 1962 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати віднесено за рахунок позивача.

Роз`яснено порядок оскарження заочного рішення.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року ухваленого в цивільній справі №545/2327/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без задоволення.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року скасувати, та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та без належного дослідженння усіх обставин справи. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що суд при розгляді вказаної справи не з?ясував питання щодо права спільної сумісної власності на побудований новий будинок АДРЕСА_2 , який зареєстрований 19 червня 1987 року виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області на ім?я ОСОБА_2 . Крім того, вважає що суд не дослідив інші обставини справи, чим протиправно позбавив його права власності на їх спільний будинок, побудований ними за час їхнього спільного проживання. Вказує, що оскільки оскаржуване судове рішення суду порушує право спільної приватної власності на вказаний будинок, тому це рішення має бути скасовано, а у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі.

Позивачем подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому остання підтриму.чи мотиви і висновки суду першої інстанції, прохала у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні сторони.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Тростянецької сільської ради 19 червня 1987 року.

08.06.1985 року позивач одружилася з ОСОБА_1 після чого зареєструвала його в своєму будинку, але подружнє життя не склалося і 26.10.2005 року вони розлучилися, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 , актовий запис №217 від 26 жовтня 2005 року.

З 2005 року відповідач ще проживав за місцем реєстрації деякий час, але потім виїхав в невідомому напрямку. З 2010 року позивачці взагалі не відомо де відповідач, в її будинку він більше не з`являвся.

З 2010 року і по цей час в будинку АДРЕСА_1 відповідач - ОСОБА_1 не проживає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач у будинку належному позивачу не проживає з 2010 року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, а отже вважається таким, що втратив право користування будинком.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст.156 Житлового кодексу України члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім?ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім?ї власника права на користування жилим приміщенням з?ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

За правилами ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім?ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім?ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім?ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім?ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірному житлі як чоловік власника. Шлюб між сторонами по справі розірвано 26.10.2005 року, проте відповідач ще тривалий час проживав за місцем реєстрації, а саме - до 2010 року, після чого виїхав у невідомому напрямку. На даний час проживає в с. Вереміївка Семенівського району у близьких родичів.

Аналіз матеріалів справи дозволяє дійти висновку про те, що після припинення шлюбних стосунків із позивачем, відповідач ОСОБА_1 виїхав із спірного житла добровільно і не мав у ньому заінтересованості протягом тривалого часу. Із заявами до правоохоронних органів та суду про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом останній не звертався, будь-яких доказів того, що саме спірне житло потрібне йому для проживання, суду не надав.

Доводи відповідача, що спірне житло є об`єктом спільної вланості, спростовуються копіями правовстановлюючих документів наданих позивачем, з яких вбачається, що спірне нерухоме майно будувалося на місці та з матеріалів жилого будинку, який позивач успадкувала у 1980 році. Будівництво нового будинку розпочалося у 1981 році, а закінчилося у 1987 році, вже після укладання шлюбу сторонами 1985 році. Будинок позивачу належить на праві особистої вланості.

Відповідач, з моменту набуття позивачем права власності на спірне житло і до даного часу, питання про визнання даного нерухомого майна спільною власністю не порушував.

Таким чином, доводи апелянта про те, що оскаржуване судове рішення суду порушує його право спільної приватної власності на вказаний будинок є необгрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено свої позовні вимоги належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.77-78 ЦПК України, а тому прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями позивача.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.В. Прядкіна _________________ О.Ю. Кузнєцова