Дата документу 01.06.2021 Справа № 320/4225/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4225/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1117/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні кімнатою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Маттіол», ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні кімнатою шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та ОСОБА_3 є власниками будівлі на АДРЕСА_1 .

ТОВ «Маттіол» отримало вказане приміщення у позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю (здача в оренду приміщень), здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами.

01 січня 2016 року ФОП ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_2 . Згідно з умовами договору плата за проживання складає 300 грн. на місяць і вноситься не пізніше 23 числа кожного місяця. За несвоєчасне внесення платежів сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення. Строк дії договору до 31 грудня 2016 року. Також цим договором визначено, що наймач зобов`язаний переукласти (продовжити) даний договір на новий термін, або звільнити найняте приміщення після закінчення обумовленого в договорі строку. Наймодавець має право вимагати від наймача звільнення приміщення в тому числі, якщо наймач не платить за договором найму протягом двох місяців.

Вказувала, що у порушення пункту 2.2.6 договору відповідач не переуклав договір на новий термін, приміщення не звільнив. Плату за фактичне користування приміщенням, після розірвання договору найму (закінчення строку дії договору) не вносить; вимогу виконати умови договору і надати будь-які пояснення ігнорує; приміщення не звільняє.

За користування приміщенням відповідач не сплачує протягом 5 місяців, чим порушує її право розпорядження власним майном, а також право отримувати прибуток від господарської діяльності (надання в оренду власного нерухомого майна).

На підставі зазначеного просила усунути перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаної кімнати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення її права вільно користуватись власністю, визнання відповідачем обставин укладення договору, сплату ним коштів за користування кімнатою, припинення сплати коштів, фактичне мешкання в кімнаті без договору, реєстрації, неповне з`ясування обставин справи, наявність у відповідача іншого житла, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 березня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду для огляду оригінал свідоцтва про право власності, на яке посилалася як на підставу належності їй на праві власності гуртожитку на АДРЕСА_3 та не надала інших доказів належності їй цієї будівлі. За таких обставин суд вважав недоведеним порушення права позивача, що виключає її право вимагати виселення будь-яких осіб із вказаного у позові житла.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач вселився у кімнату АДРЕСА_4 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.

Врахувавши, що позивач тривалий час (23 роки) користувався житлом, суд першої інстанції дійшов висновку, що право користування зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і виселення зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).

За приписами статті 168 ЖК Української РСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету №82/16 від 27.04.2006 року, будівля гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_1 (т.1, а.с.242).

Право власності ОСОБА_1 на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано Комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 07.06.2006 року, що підтверджується копією витягу №10869544 від 07.06.2006 року (т.1, а.с.244-245).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2007 року, ухваленим у справі №2-5730, 2/5 частини будівлі (на першому та другому поверсі), загальною площею 1359,6 кв.м., визнано на праві приватної власності за ОСОБА_3 (т.1, а.с.243).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2007 року у справі №2-5730 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання умов договору відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з ордером на житлову площу у будинку (гуртожитку) для малосімейних осіб від 10 вересня 1993 року, виданим ОСОБА_4 , яка працювала в АТ «Мелітопольпродмаш», надано право на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату АДРЕСА_5 . Ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету, протокол № 10 від 19 серпня 1993 року; склад сім`ї: ОСОБА_4 наймач, ОСОБА_5 чоловік, ОСОБА_6 син, ОСОБА_2 син, ОСОБА_7 дочка.

З копії ордеру на житлову площу у будинку (гуртожитку) для малосімейних осіб від 5 травня 1994 року, виданого ОСОБА_8 вбачається, що їй надано право на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату № НОМЕР_2 у цьому ж гуртожитку та у такому ж складі осіб (т.1. а.44).

Крім того, суд встановив, що 18 квітня 1995 року ОСОБА_4 надано ордер на вселення сім`єю з 5 осіб у кімнату

АДРЕСА_6 .

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у кімнаті АДРЕСА_1 (з 03 вересня 2002 року) та на час розгляду справи фактично мешкає разом з дружиною, зокрема, у кімнаті №27.

01 січня 2016 року ОСОБА_2 та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 уклали договір найму житлового приміщення (далі - Договір), а саме кімнати АДРЕСА_4 , строк дії якого закінчився 31 грудня 2016 року (т.1, а.с.71).

Відповідно до пункту 2.2.6 Договору наймач зобов`язується переукласти (продовжити) даний договір на новий термін, або звільнити наймане приміщення після закінчення обумовленого в даному договорі строку.

За змістом пункту 1.2 Договору, виходячи з встановленою за домовленістю сторін плати за проживання, Договором встановлюється плата в розмірі 300 гривень в місяць.

Довідкою від 13 лютого 2018 року №23 підтверджується заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.02.2018 року у сумі 1752 грн.45 коп. за користування спірною кімнатою АДРЕСА_7 (т.1, а.с.98).

Після закінчення строку дії Договору ОСОБА_2 відмовляється переукласти (продовжити) даний договір на новий термін та звільнити наймане приміщення.

Отже, звертаючись із даним позовом, позивач вказувала, що право користування кімнатою АДРЕСА_7 у вказаному приміщенні виникло у відповідача з 01 січня 2016 року на підставі договору найму житлового приміщення, укладення якого не заперечував відповідач.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать подружжя наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача і обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у жилому приміщенні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у цьому приміщенні разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 , як працівнику АТ «Мелітопольпродмаш», протягом 1993-1995 років надавались у користування кімнати №№ 26, АДРЕСА_8 (на час розгляду справи АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 набув право користування спірним жилим приміщенням як член сім`ї наймача.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Помилковим є висновок суду про правомірне вселення та проживання відповідача в спірній кімнаті з 1993 року, оскільки ордер на вселення у дане приміщення, наданий матері відповідача, датований 18 квітня 1995 року.

Крім того, матеріали справи містять докази проживання у кімнаті № 27 протягом всього часу, починаючи з квітня 1995 року до 01 січня 2016 року (дати укладання договору найму) інших осіб, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та оплати цими особами послуг за користування спірною кімнатою в 2005, 2010, 2013 роках, а саме: договори на користування електричною енергією, платіжні доручення, реєстри платежів, квитанції (т.1, а.с.97,99-102, 137-146; т.2, а.с.121-123).

На спростування вказаних обставин проживання інших осіб у вказаній кімнаті відповідачем не надано будь-яких доказів, що є його обов`язком в розумінні положень ст.12 ЦПК України.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування спірного житла, сплату комунальних послуг, а також відсутності у нього іншого житла.

Скасовуючи постанову апеляційного суду від 20 березня 2019 року, Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову про виселення з підстав тривалого правомірного користування відповідачем спірною кімнатою, суд першої інстанції не врахував, що про правомірність користування житлом, окрім існування підстав для вселення, свідчить також несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування житла, сплату комунальних послуг, відсутність у відповідача іншого житла. Лише вказані обставини в сукупності можуть свідчити про те, що особа має достатні та триваючі зв`язки з відповідним місцем проживання, а його виселення буде непропорційним втручанням у право на житло.

При цьому, матеріалами справи підтверджується та не спростовано сторонами, що з 03 вересня 2002 року та на час пред`явлення цього позову ОСОБА_2 зареєстрований та проживає, зокрема, у кімнаті № 50 цього гуртожитку (т.1, а.с.50), тобто зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, ніж те, яким за висновком суду він законно користується з 1993 року, користується також кімнатами №№ 26, 49 (т.1, а.с.187).

Крім того, як вбачається із копії заяви ОСОБА_2 , 10 вересня 2018 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Земенковій Ю.А. та відмовився від спадщини після померлої матері - ОСОБА_4 , останнім місцем проживання якої було: АДРЕСА_9 (т.2, а.с.7), до складу якої входить квартира АДРЕСА_10 (т.2, а.с.5-9).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника відповідача про незаконне набуття позивачкою права власності на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки на час розгляду справи право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно не скасовано у передбаченому законом порядку.

У спірних правовідносинах права позивача, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені обставини в сукупності не можуть свідчити про те, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з відповідним місцем проживання, а його виселення буде непропорційним втручанням у право на житло.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим, рішення суду згідно з вимогами п.2,4 ч.1ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні кімнатою АДРЕСА_2 шляхом виселення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні кімнатою шляхом виселеннязадовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 з кімнати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 червня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

Г.С. Подліянова