Справа № 364/782/20
Провадження № 2/364/22/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченко О. В.,

за участю секретаря Бондаренко Л. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт. Володарка Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Дочірнього підприємства «Аромат», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Володарська селищна рада Київської області,

про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкти нерухомості господарських будівель, а саме, вежу «1» приміщення, нежитлові приміщення «2» приміщення, убиральня «1» приміщення, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати Дочірнє підприємство «Аромат» та Володарську селищну раду Київської області провести поділ загальної площі, що є під будівлями сирзаводу ДП «Аромат» на дві, з виділенням земельної ділянки під спірними будівлями, орієнтовний розмір площі складає 0,7084 га.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він допомагав реалізовувати будівельні матеріали ОСОБА_2 , з яким домовився про передачу у власність ОСОБА_1 спірних споруд, оплативши обумовлену суму в розмірі 56000 гривень ОСОБА_2 , однак як зазначає позивач, відповідачами було порушено умови договору, тому ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на зазначені споруди та земельну ділянку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання на розгляд справи повторно не з`явились. Жодних заяв чи клопотань до суду не надходило.

Представник третьої особи подав до суду свої пояснення щодо позову та подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом по справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , як фізична особа-підприємець (а.с.10) проводив роботи, пов`язані з реструктуризацією належних дочірньому підприємству «Аромат», об`єктів нерухомого майна, а саме, нежитлових будівель та водонапірної башні, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , на підставі довіреності від 27 липня 2018 року (а.с.5). Позивач зазначає, що він надавав приміщення відповідачу ОСОБА_2 для проживання, про що надав відповідний акт про надання приміщення в оренду від 05 березня 2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується оформити та передати ОСОБА_1 два приміщення, які знаходяться з правої сторони при вході на територію заводу, туалету сирзаводу (а.с.7). Вищевказаний акт від 05 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 не підписувався (а.с.7). Окрім того позивач надав товарний чек № 39 на водонапірну башню ємністю 20 тон в кількості 1 штука, вартістю 56000 гривень, в якому не зазначено дату видачі, ким та кому видано вказаний товарний чек (а.с.8). Також позивач до матеріалів позовної заяви приєднано копію розписки від 05 січня 2019 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 завдаток за водонапірну башню в сумі 600 доларів США (а.с.9).

Позивач зазначає, що він домовився з відповідачем ОСОБА_2 , який діяв як фізична-особа підприємець на підставі довіреності від дочірнього підприємства «Аромат», про передачу ОСОБА_1 у власність спірних нежитлових будівель, та зазначив, що обговорену суму ним було сплачено відповідачу в повному розмірі, однак будівлі у власність йому передано не було, тому підтримав позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на об`єкти нерухомості (господарські будівлі) та земельну ділянку під спірними будівлями.

Представник третьої особи 26 листопада 2020 року подав до суду пояснення щодо позовної заяви, в якій вказав, що позивач ОСОБА_1 до Володарської селищної ради Київської області з питанням щодо поділу спірної земельної ділянки не звертався, тому згідно чинного законодавства ОСОБА_1 після набуття права власності на нерухомі об`єкти має право звернутися до Володарської селищної ради із заявою про поділ земельної ділянки, тож враховуючи вищевикладене, представник Володарської селищної ради проти задоволення позовних вимог заперечує.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та представником позивача не було надано жодних належних і допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 відчужив на користь позивача спірні нерухомі об`єкти, та окрім того, .відповідач ОСОБА_2 не був уповноважений на вчинення таких дій, як відчуження нерухомого майна, що стверджено дорученням від 27 липня 2018 року (а.с.5).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Ст. 666 ЦК України визначено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на викладене вище, відсутність жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства чи порушення майнових прав позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, через що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 182, 317, 319, 321, 328, 334, 392, 655, 656, 657, 665, 666 ЦК України, ст.ст. 12, 80, 81, 83, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Аромат», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Володарська селищна рада Київської області, про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити повністю.

З повним рішенням сторони можуть ознайомитись 27 січня 2021 року.

Повне рішення складено 27 січня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Володарський районний суд Київської області (п. 15 п.п. 15.1, 15.5 ч.1 розділу ХІІІ „Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону №2147-VІІІ). Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Ткаченко