Справа № 203/3532/20
Провадження № 2/0203/184/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

29.04.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дьоміної А.Д.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

02.10.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладено 10.01.2020 року між позивачем та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 17.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 13.03.2012 року вона набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , та 13.03.2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради їй було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_3 є її онукою, з якою вона вирішила укласти договір довічного утримання щодо вказаної квартири, оскільки вона у віці 80 років та потребує сторонньої допомоги та догляду, а з кожним днем її самопочуття тільки погіршується. Тому 10.01.2020 року вона уклала з відповідачем, як вона вважала, договір довічного утримання, проте фактично це був договір дарування квартири квартиру АДРЕСА_1 . Під час укладення договору вона вважала, що під час його підписанні вона підписує договір довічного утримання, бо не мала змоги розібратися в суттєвих умовах договору, оскільки за віком страждає на зниження слуху, гостроти зору обох очей з діагнозом: ускладнена катаракта, факоміопізація, міопія високого ступеня обох очей, що підтверджується висновком офтальмолога та медичним обстеженням. Також за поясненнями позивача, приватний нотаріус, яка посвідчувала правочин, не надала їй роз`яснення про суттєві умови договору, який укладався 10.01.2020 року та не пояснила наслідки його укладення, а лише показала, де треба поставити підпис.

Як зазначила позивач, після укладення договору дарування, відповідач не надавала їй допомогу, а навпаки різко змінила своє ставлення до неї в гірший бік, на її звернення про допомогу відмовляла їй та виганяла з місця, де вона фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Такі обставини змусили позивача звернутися за правовою допомогою до адвоката, після чого вона дізналась, що 10.01.2020 року нею було укладено з відповідачем договір дарування замість договору довічного утримання. Це не відповідало її внутрішній волі, жодних обов`язків відповідача про піклування за позивачем договір не передбачає, тому поведінка відповідача не порушує умови договору дарування. Проте позивач пояснила, що між нею та відповідачем існувала домовленість про те, що позивач передає у власність відповідачу квартиру за умови, що вона буде допомагати їй, опікуватися нею до смерті. Це за правовою природою відповідає умовам договору довічного утримання за ст. 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Тому позивач вважала, що вона уклала з відповідачем договір довічного утримання, бо у неї не було на меті укладати договір дарування квартири. Спірна квартира є єдиним її житлом, після укладення договору дарування позивач продовжувала проживати у спірній квартирі, відповідач не вжила заходів з прийняття спірної квартири у фактичне володіння та не взяла на себе тягар по її утриманню, сплаті комунальних платежів. Після укладення договору дарування позивач продовжує самостійно з пенсійних надходжень утримувати квартиру та сплачувати за житлово-комунальні послуги. За станом здоров`я та віком позивач потребує допомоги та піклування, передача квартири фактичному власнику не відбулась.

З огляду на викладене, позивач, стверджує, що вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за договором, оскільки через наявні у неї вікові вади слуху та зору з об`єктивних причин не могла правильно сприйняти умови договору дарування. Отже, позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

У судовому засіданні позивач зазначила, що на її думку вона уклала з онукою договір довічного утримання, а не договір дарування. Зять ввів її в оману, бо він є сектантом, ходив у церкву. Вона має поганий зір, вади слуху, з огляду на свій вік та стан здоров`я. Все, що їй давали, те вона і підписувала, бо дуже довіряла своїй онуці. Проте після укладення оспорюваного договору вони перестали з нею спілкуватися, перестали пускати до себе додому, коли вона приходила до них у гості. Також позивач пояснила, що у неї з відповідачем були дуже гарні стосунки. Вона вважала, що це дозволяє їй розраховувати на догляд в старості з боку онуки, на її довічне утримання, бажала, щоб за нею доглядали в подальшому в обмін на квартиру. Після укладення договору нічого не змінилось, онука не доглядала за нею, вона продовжувала жити у квартирі та утримувати її.

Тому позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що у позивача проблеми з зором та інші вади здоров`я, з огляду на її похилий вік. У неї були довірливі відносини з відповідачем на момент укладення оспорюваного договору. Позивач вважала, вона укладає договір довічного утримання, проте помилялась щодо дійсної правової природи укладеного договору, бажаючи, щоб за нею доглядали та опікувались нею. Крім того, відповідач не має ключів від квартири, не сплачувала комунальні платежі, весь тягар утримання житлового приміщення несла та несе позивач. Крім того, у позивача немає іншого приміщення для проживання, а у разі передачі квартири у дар їй не було б де проживати. Тобто позивач не мала наміру передавати квартиру у дар відповідачу. Іншого відповідачем не спростовано, ключі відповідачу не передані, квартиру відповідачу також передано не було, позивач продовжує у ній проживати. Зазначене підтверджується належними та допустимими доказами та з урахуванням положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, це є підставою для визнання договору дарування недійсним або інші підстави, які суд вважає за необхідне застосувати.

Відповідач у встановлений судом та законом строк не подала відзиву на позов.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 28.10.2020 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.10.2020 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 23.11.2020 року було частково задоволено клопотання представника позивача про допит свідків та викликано у судове засідання для допиту в якості свідка доньку позивача - ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а у задоволення іншої частини вимог клопотання, а саме про допит в якості свідка позивача ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою суду від 23.11.2020 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олени Володимирівни належним чином завірені документи, на підставі яких 10.01.2020 року було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер 17.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні

У судові засідання, призначені на 24.03.2021 року, 29.04.2021 року, відповідач, яка була повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань, в черговий раз не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань суду не надавала, відзив на позовну заяву не подавала.

Під час судового засідання 29.04.2021 року позивач та представник позивача не заперечували проти проведення заочного розгляду справи.

У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Під час судового розгляду справи судом були заслухані пояснення позивача та її представника, допитана в якості свідка - ОСОБА_4 , досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

29.04.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

10.01.2020 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передає у власність обдаровуваній належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Документом, що підтверджує право власності дарувальника на відчужувану квартиру є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 13.03.2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ОК «ЖБК № 56» від 11.01.2012 року № 2, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року № 2091, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.2004 року № 3060, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.03.2012 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33545623, реєстраційний номер: 36194091.

Відповідно до п. 11 умов вказаного вище договору дарування, сторони домовились, що під передачею відчужуваної квартири за договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась, сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваній. Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (а.с.8-9).

За відомостями з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 10.01.2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Отроцюк Оленою Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 17, виданий 10.01.2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., та зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

За відомостями з довідки № 8468 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.09.2020 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, усього зареєстровані 8 осіб, в тому числі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (бабуся), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (уповноважений власник) (а.с.11).

За відомостями з довідки від 01.09.2020 року № 72, виданої Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив № 56», ОСОБА_1 дійсно проживала та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та вказаний склад сім`ї, в тому числі зазначено, що за вказаною адресою проживає, зокрема, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - прописана, проте не проживає (а.с.12).

За відомостями з довідки від 16.09.2020 року № 24, виданої головою ОК ЖСК-56, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , прописана, проте не проживає, зокрема ОСОБА_3 (онучка) (а.с.13).

На підтвердження тверджень щодо сплати комунальних послуг на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивач надала суду копії виписок з банку, рахунків, квитанцій (а.с.16-20).

На підтвердження тверджень щодо наявності у позивача вад зору позивач надала медичну документацію, зокрема консультаційний висновок офтальмолога від 19.08.2019 року (а.с.14-15).

Відповідно до копії листа від 15.09.2020 року від ОСОБА_1 , який був адресований ОСОБА_3 , позивач просила відповідача надати їй допомогу з догляду та опіки із забезпечення її щоденними продуктами харчування, прибирання квартири, прання білизни, забезпечення лікарськими засобами, щоденного відвідування та догляду за станом її здоров`я, здійснення цілодобового догляду, в тому числі і шляхом спільного проживання з нею (а.с.34).

На виконання ухвали суду від 23.11.2020 року до суду надійшли належним чином засвідчені копії нотаріальної справи, на підставі яких було посвідчено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 10.01.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Отроцюк О.В. за реєстровим № 17 (а.с.110-142).

За відомостями з довідки від 25.11.2020 року б/н, виданої ОК ЖБК № 56, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрована з 27.12.2011 року за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає в зазначеній квартирі з моменту реєстрації по час видачі довідки (а.с.147).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що позивач є її матір`ю, а відповідач є її донькою. Як показала свідок, у неї з матір`ю, і з донькою добрі стосунки, але у доньки ОСОБА_3 погані стосунки з бабусею ОСОБА_1 . Після укладення помилкового договору дарування квартири донька та її сім`я перестали пускати мати у гості, спілкуватися з нею. Свідок показала, що мати зробила помилку, бо бажала, щоб онука доглядала за нею, з огляду на її стан здоров`я та вік, проте помилково уклала договір дарування квартири, хоча вважала, що укладає договір довічного утримання. При цьому фактичної передачі квартири дочці ОСОБА_3 не відбулось, бо вона проживала та продовжує проживати в квартирі.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.06.2018 року, справа № 569/16624/15-ц, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа № 645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року, справа № 465/826/13-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири від 10.01.2020 року позивач, з огляду на її старечий вік (станом на момент укладення договору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось 79 років), стан здоров`я, зокрема вади зору, що підтверджується медичною документацією, потребує догляду та сторонньої допомоги, фактично після укладення договору позивач продовжує проживати в квартирі, яка була предметом дарування, користується нею. При цьому позивач продовжує сплачувати платежі за комунальні послуги та ця квартира є єдиним житлом позивача.

Також суд бере до уваги те, що передача квартири відповідачу фактично не відбулася, бо ключі від квартири відповідачу передані не були, що за умовами договору є підтвердженням передачі речі. Все це підтверджує той факт, що позивачем в момент укладення оспорюваного договору дарування неправильно сприймались фактичні обставини укладення правочину. У результаті цього позивач помилилась у правильному розумінні правової природи правочину. Ця помилка має істотне значення, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Тим більше, суд враховує і те, що ця квартира є єдиним житлом позивача та вона продовжує проживати в ньому та користуватися ним після укладення договору дарування.

Крім того, зазначення в договорі про факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не впливає на оспорювання дійсності договору, бо судом враховуються вказані вище обставини укладення оспорюваного правочину, пов`язані з віком позивача та станом її здоров`я. Отже, підставою для визнання недійсним договору дарування від 10.01.2020 року, укладеного між позивачем та відповідачем, як такого, що був укладений під впливом помилки, є саме помилка в правовій природі правочину.

Таким чином, позивач довела належними та допустимими доказами, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування підлягає задоволенню у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 10.01.2020 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 17.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення суду складено 17.05.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва