ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1881/20 Номер провадження 22-ц/814/1169/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В., при секретарі судового засідання: Гнатюк О.С., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року (ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено суддею 22 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до Трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між нею та відповідачем, вона прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу зі встановленням 5-денного робочого тижня з двома вихідними днями, тривалістю робочого тижня 20 годин та режимом роботи протягом робочого дня з 11.00 до 15.00 годин, без перерви на обід (пункти 2.1,5.1 Договору). Згідно пунктів 3.1, 3.2 Трудового договору оплата праці мала здійснюватися згідно зі штатним розкладом, а виплата заробітної плати проводитися в національній валюті два рази на місяць. При цьому на картковий рахунок в установі банку відповідач офіційно перераховував половину мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, з вирахуванням податків і зборів, а фактично, не обліковано доплачував грошові суми таким чином, що в цілому заробітна плата становила 20000 гривень в місяць.

В березні 2020 року, у зв`язку з введенням Урядом карантину відповідач попросив усіх працівників написати заяви про надання відпусток на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки», тобто, без збереження заробітної плати за згодою сторін. При цьому вона та решта працівників фактично продовжували виконувати свої трудові обов`язки у відповідача, у тому числі й дистанційно. Окрім того, в період з липня по серпень 2020 року вона неодноразово вибувала по своїй роботі і перебувала у відрядженнях у міста Кропивницький, Кременчук, Гадяч, Лохвиця.

В порушення умов Трудового договору, чинного законодавства про працю, оплата роботи, починаючи з 23 березня 2020 року відповідачем фактично не здійснювалася з формальних підстав, оскільки ним було видано відповідний наказ про надання відпустки на підставі ст.26 Закону України «Про відпустки» (з яким під розпис вона не ознайомлена), хоча свою роботу продовжувала виконувати і під час карантину чесно, добросовісно і сумлінно, без зауважень з боку власника чи уповноваженого ним органу.

Вважає, що за період з 23 березня по 26 серпня 2020 року відповідач заборгував заробітну плату в загальній сумі 40000 гривень, що визнавалося директором відповідача, в тому числі і станом на 26 серпня 2020 року.

Фактично, виконуючи свою роботу відповідно до укладеного Трудового договору і після 23 березня 2020 року, маючи право на оплату такої роботи, гарантоване Конституцією України, вона неодноразово зверталася до директора Відповідача ОСОБА_2 , яка визнавала таке право, обіцяла оплатити роботу, проте з тих чи інших причин ці виплати відтерміновувалися.

Таким чином, за період роботи, починаючи з кінця березня 2020 року, відповідач постійно затримував і не виплачував їй та іншим працівникам заробітну плату у строки встановлені ст. 115 КЗпП України, чим порушував її трудові права, умови Трудового договору від 09.01.2020 року, ставив її і родину у скрутне матеріальне становище в умовах сьогодення та постійного росту цін на продукти харчування, ліки, комунальні послуги, транспорт.

Така бездіяльність відповідача негативно впливала на її майновий, фізичний і психологічний стан в умовах, коли вона постійно хворіє, одна має утримувати двох малолітніх дітей, здійснювати за ними гідний догляд.

Її подальші неодноразові звернення до директора відповідача ОСОБА_2 з питань виплати заробітної плати за фактично виконану роботу залишалися без належного реагування та породили між ними особистий трудовий конфлікт, наслідком чого стало її незаконне звільнення з роботи під приводом нібито припинення трудового договору за угодою сторін.

Так, під час чергового трудового конфлікту з директором відповідача ОСОБА_2 , який виник 26 серпня 2020 року на робочому місці в офісі, розташованому в м. Полтаві, з приводу оплати її праці за період карантину, та попросила її написати заяву про звільнення з роботи, пообіцявши виплатити зароблену за час карантину заробітну плату в сумі 40000 гривень.

Перебуваючи в пригніченому психологічному стані через вимогу про її звільнення, гостро потребуючи грошових коштів для підготовки дітей до школи, в період загострення наявної у неї хронічної хвороби, виконуючи настійливу вимогу директора відповідача про звільнення з роботи, розраховуючи на обіцяну нею виплату заробленого нею, у відчаї вона прийняла рішення написати таку заяву, хоча фактичного наміру звільнятися з роботи не мала, бо сподівалася на врегулювання трудового конфлікту.

Директор вирвала з рук написану нею заяву, завізувала її, після чого її грубо вигнали з приміщення офісу.

У написаній нею заяві вона не узгоджувала з директором відповідача усіх істотних умов угоди про припинення трудового договору, зокрема бажаної дати звільнення про яку взагалі не домовлялися. Окрему письмову угоду про припинення трудового договору у взаємно узгоджений строк вони не складали. Станом на 26 серпня 2020 року в дійсності не існувало домовленості між нею та відповідачем про припинення трудового договору за взаємною згодою. Також було відсутнє її невимушене волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Натомість в цей же день, тобто 26 серпня 2020 року директором відповідача видано наказ про її звільнення з роботи, з яким до цього часу під розпис вона не ознайомлена, його копія їй не видана до моменту подачі позову в суд через ухилення відповідача від отримання заяв, адресованих йому поштою з цих питань, що є самостійними доказами відсутності її невимушеної згоди на припинення трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Між тим, в день видачі спірного наказу вона знаходилася на робочому місці, у офісі відповідача, проте в супереч імперативним вимогам ст. 47 КЗпП України, той не видав їй належним чином оформлену трудову книжку та не провів зі нею повного розрахунку, в тому числі не виплатив ту суму заробітку під час роботи за період карантину, яку їй порадила вказати у своїй заяві директор відповідача 26 серпня 2020 року.

Її заяви про згоду на пересилання трудової книжки поштою та видачу копії спірного наказу відповідач умисно не отримує, хоча з свого боку направляє листи, в яких пропонує отримати їх.

Таким чином, внаслідок невидачі їй відповідачем трудової книжки в день звільнення (26 серпня 2020 року) з вказаної дати по цей час вона перебуває у вимушеному прогулі, оскільки не має змоги не тільки працевлаштуватися, але і стати на облік у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості.

Через це до стягнення з відповідача на її користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судом відповідного рішення.

У зв`язку з вищевикладеним змушена звернутися до суду.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-33 від 27.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27.08.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27 серпня 2020 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2020 по 17.02.2021 в розмірі 13549 (тринадцять тисяч п`ятсот сорок дев`ять) гривень 87 копійок.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати за період фактичного виконання трудових обов`язків під час карантину в сумі 40000 гривень 00 копійок, відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на користь ОСОБА_1 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок судових витрат.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на користь держави 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору від сплати якого був звільнений позивач.

Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» судові витрати (витрати на правничу допомогу) в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції при розгляді вказаної справи вийшов за межі позовних вимог, чим грубо порушив норми ЦПК України. Посилається на те, що позивач у позовній заяві прохала стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня по 28 вересня 2020 року у розмірі 2500 грн, в той час як суд стягнув за період з 27 серпня по 17 лютого 2021 року у розмірі 13549,87 грн. Позивач прохала визнати незаконним та скасувати наказ директора від 26 серпня 2020 року, а суд скасував наказ від 27 серпня 2020 року. Вказує, що позивач на протязі всього розгляду справи не змінювала підстав чи предмету позову, в тому числі не подавала заяву про збільшення чи зменшення позовних вимог. Посилається на те, що між сторонами досягнуто згоди стосовно дати звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 27 серпня 2020 року. Вказує, що позивач навіть не намагалася відкликати свою заяву про звільнення від 26 серпня 2020 року, а навпаки нею направлено на адресу відповідача ряд листів, в яких вона прохала провести розрахунки по звільненню та надати копію трудової книжки. Також, зазначив, що Управління Держпраці в Полтавській області під час перевірки не виявлено порушення щодо порядку звільнення Позивача з підприємством Відповідача, окрім того, Позивач такого документу в адміністартивному порядку не оскаржила. Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність згоди щодо дати звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Яріс».Системні технології дистрибуції» відповідно до наказу від 27 серпня 2020 року та неправомірно скасував наказ.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції та спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 3600 грн.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 28.12.2019, наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-56 від 28.12.2019 року та Трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» та ОСОБА_1 , з 09 січня 2020 року остання прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу зі встановленням 5-денного робочого тижня з двома вихідними днями, тривалістю робочого тижня 20 годин та режимом роботи протягом робочого дня з 11.00 до 15.00 годин, без перерви на обід (а.с. 92-97).

Згідно пунктів 3.1, 3.2 Трудового договору оплата праці працівників здійснюється згідно зі штатним розкладом, а виплата заробітної плати проводитися в національній валюті два рази на місяць.

Відповідно до п. 11.1 а) Трудового договору цей договір розривається за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 17.03.2020 та наказу №10 від 17.03.2020 директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» ОСОБА_1 надано відпустку на період встановленого КМУ на території України карантину з 17 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року включно, або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошеного карантину у випадку продовження його строку рішенням КМУ (а.с. 98-101).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» в період дії Наказу №10 від 17 березня 2020 року ОСОБА_1 перебувала з власної ініціативи у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 105).

26.08.2020 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за згодою сторін та виплату грошової компенсації в розмірі 50000 грн. (а.с. 102).

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-33 від 27.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27.08.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с. 103).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 79 грн. 23 коп.(а.с. 104).

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» від 16.11.2020, ОСОБА_1 при звільненні 27.08.2020 здійснені виплати, в тому числі за час затримки видачі трудової книжки, за 2 дні (27.08.2020-28.08.2020) (а.с.180).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач подала заяву про звільнення без погодження дати звільнення, що є порушенням вимог ст. 36 КЗпП України та п. 11.1 Трудового договору від 09.01.2020 №13-20, однак була звільнена 27.08.2020, тому необхідно визнати незаконним та скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-33 від 27.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27.08.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст.36 Кодексу законів про працю України та поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27 серпня 2020 року.

Разом з цим суд зазначив, що відповідно до ст. 235 КЗпП України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2020 по 17.02.2021 (день постановлення рішення) в розмірі 13549 гривень 87 копійок (174 дні * 79,23 середньоденна заробітна плата - 236,15 виплата за час затримки видачі трудової книжки за два дні).

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз?яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з?ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, тому звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Досягнення згоди щодо звільнення та небажання позивача працювати в ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» підтверджується аудіо записом зробленим 26 серпня 2020 року (а.с.172, т.1). Даний аудіо запис прямо вказує на небажання ОСОБА_1 в подальшому працювати в ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» та намір ОСОБА_1 звільнитися з 27 серпня 2020 року, оскільки остання 26 серпня 2020 року вказує, що завтра ви про мене забудете та просить звільнити її. При цьому відповідач в особі директора також погоджувався на звільнення, при цьому заперечуючи лише факт виплати коштів. Зі змісту розмови на аудіо записі ознак примусу позивача до написання заяви не вбачається.

Досягнення згоди щодо звільнення Позивача саме з 27.08.2020 року підтвердилися також свідченнями свідків: ОСОБА_3 (головного бухгалтера) та ОСОБА_2 (директора), які повідомили суду, що ОСОБА_1 висловила чіткий намір щоб її звільнили не пізніше 27 серпня 2020 року, оскільки Позивач не бажала працювати в ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції», в зв?язку з чим вона подала заяву про звільнення за згодою сторін.

Доводи позивача про те, що заява про звільнення за згодою сторін написана під психологічним тиском та в умовах шантажу, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, адже з аудіо запису розмови між позивачем та відповідачем вбачається, що факту вчинення психологічного тиску відповідачем на позивача під час написання заяви про звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, не підтверджено.

З наданих матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 навіть не намагалася відкликати свою заяву про звільнення від 26 серпня 2020 року, а навпаки направляла ряд листів на адресу Відповідача, в яких прохала провести розрахунки по звільненню та надати копію трудової книжки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність згоди щодо дати звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» відповідно до наказу від 27 серпня 2020 року та неправомірно скасував наказ. Доводи відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Зважаючи на вказані висновки колегії суддів, підлягають скасуванню і похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» та скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи, на висновки колегії суддів про наявність підстав для скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року, а також враховуючи, що додаткове рішення суду від 19 березня 2021 нерозривно пов`язане з основним рішення та прямо витікає з нього, і за вказаних обставин є такими, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування додаткового рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2021 року.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

При подачі апеляційної скарги до суду відповідачемТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» сплачено судовий збір у розмірі 3783,60 грн.

Враховуючи, що вказаною постановою суду у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому з ОСОБА_1 на користьТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3783,60 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2021 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» сплачений ними судовий збір у розмірі 3783(три тисячі сімсот вісімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.Ю. Кузнєцова _________________ О.В. Прядкіна