КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/8431/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021року місто Київ

справа №756/2994/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року про задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Ткач М.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про часткове розірвання договору дарування та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

частково розірвати договір дарування від 07 жовтня 2011 року у частині 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Погребняк Г.В., зареєстрований в реєстрі за №6957;

визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно з поданням позовної заяви, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат.

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилався на те, що в разі не накладення арешту на спірну квартиру, відповідач може відчужити її, дарунок зникне і як наслідок, зникне вимога про розірвання договору.

Вказував, що відповідно до інформаційної довідки від 05 січня 2021 року №239809274, відповідачу належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі оспорюваного договору дарування від 07 жовтня 2011 року.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що позивачем не доведено необхідність вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту, а саме реальна загроза утруднення чи невиконання рішення суду.

Вказувала, що позивачем не надано жодного доказу щодо ризику відчуження спірної квартири, суд лише вказав факт права власності даної квартири. У спірній ухвалі, суд першої інстанції встановив, що відповідач жодним чином не намагалась відчужити квартиру: не зверталась до ріелторів, не давала оголошень.

Зазначала, що суд першої інстанції повинен був звернути увагу на позовні вимоги та обґрунтування позову, адже позов пред`явлено поза строками позовної давності.

Посилалась на те, що суд першої інстанції застосував практику Верховного Суду фрагментами вирізавши із контексту докази, якими керувався Верховний Суд у справі №759/33390/18.

Вказувала, що суд у останньому абзаці оскаржуваної ухвали вказує, що забезпечення позову не порушує прав та інтересів відповідача, що також зазначено без відповідних доказів.

Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не дотримано положення ст.151 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення.

19 травня 2021 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив ухвалу суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відповідь на відзив позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача та третьої особи ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом просив:

частково розірвати договір дарування від 07 жовтня 2011 року у частині 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Погребняк Г.В., зареєстрований в реєстрі за №6957;

визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що він разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 07 жовтня 2011 року подарували квартиру АДРЕСА_1 , яка була спільно набута ними в шлюбі своїй дочці ОСОБА_1 .

Вказував, що після дарування квартири дочці стосунки між ними погіршилися та дії відповідача свідчать про злісну невдячність обдарованого, що є підставою для часткового розірвання договору дарування від 07 жовтня 2011 року у частині 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 січня 2021 квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07 жовтня 2011 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо часткового розірвання договору дарування від 07 жовтня 2011 року у частині 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 та позивачем одночасно заявлено вимогу і майнового характеру - про визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене майно.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_1 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Матеріали справи підтверджують існування між сторонами спору, а реєстрація за відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру свідчить про існування у останньої, як в одноособового власника, можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись вищевказаним майном.

Накладення арешту на 1/2 частину спірного нерухомого майна є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину спірного нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_5 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Доводи апеляційної скарги про те, щопозивачем не доведено необхідність вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту, не надано жодного доказу щодо ризику відчуження спірної квартири, суд лише вказав факт права власності даної квартири, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами існує спір щодо 1/2 частини нерухомого майна.

При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції повинен був звернути увагу на позовні вимоги та обґрунтування позову, адже позов пред`явлено поза строками позовної давності, обґрунтування розірвання договору дарування не будуються на нормах закону, а є лише образами батька на дочку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам, встановленим ст.151 ЦПК України, а саме в ній не було зазначено пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, а отже мала бути повернута останньому, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири є законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: