КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/9608/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Матвієнко Ю.О.
У Х В А Л А

03 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Матвієнко Ю.О.

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Займер», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Крім цього, ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто, у зв`язку з тим, що встановлені судом недоліки усунуто не у повному обсязі.

Не погоджуючись із ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху в частині вимог про сплату судового збору, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Богомазова П.С. подала на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав, що заявлені нею вимоги не віднесені до таких, що підлягають звільненню від сплати судового збору. Вважала, що вона звільнена від сплати судового збору за подання вказаного позову на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, апеляційну скаргу подано з посиланням на п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що вказана апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду апеляційним судом з наступних підстав.

Відповідно п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У Законі України «Про судовий збір» зазначено, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

У частині 1 статті 1 Закону «Про судовий збір» визначено поняття судового збору. Судовий збір - це збір, який стягуваний на усій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених чинним Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на професійну правничу допомогу (ст. 137 ЦПК України); 2) витрати, пов`язані із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням судових експертиз (ст. 139 ЦПК України); 3) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Також, згідно ст. 138 ЦПК України, сторони несуть витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла.

Частиною 4 статті 134 ЦПК України визначено, що суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 135 Цивільного процесуального кодексу України, суд може зобов`язати сторони внести на депозитний рахунок суду попередньо визначену суму судових витрат, пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією, про що постановляє ухвалу (забезпечення судових витрат).

Аналіз наведених процесуальних та правових норм вказує на те, що відповідно п. 13 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку лише ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат, які фактично пов`язані з розглядом справи.

Частиною 1 статті 353 ЦПК України встановлений вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.

Зі змісту вказаної статті не вбачається, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без руху з підстав несплати судового збору.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом в ухвалі від 26 серпня 2020 року у справі № 757/24345/18-ц, та у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19.

При цьому, ОСОБА_1 в поданій нею апеляційній скарзі фактично оспорює не розмір судового збору, який встановлений ЗУ «Про судовий збір», а необхідність його сплати, вважаючи себе особою, яка звільнена від його сплати.

Ухвала суду першої інстанції, згідно з якою позовну заяву залишено без руху з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі направлена на вирішення окремого процесуального питання і не перешкоджає провадженню у справі.

Обставини щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_2 відповідного статусу (споживача) та підстав для звільнення від сплати судового збору можуть бути предметом судового розгляду при вирішенні питання щодо повернення позовної заяви та при апеляційному перегляді такого судового рішення, якщо воно ухвалене.

Пунктом 4 частини 5 статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Керуючись ст. 3, п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: