Ухвала

03 червня 2021 року

м. Київ

справа № 363/3957/19

провадження № 61-8205ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат від інфляції та середнього заробітку за період затримки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» (далі - ДП «ШРБУ № 100») про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат він інфляції та середнього заробітку за період затримки, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію за вересень 2017 року у сумі 65 688,00 грн.; три відсотки річних у сумі 3 984,00 грн; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293,51 грн; втрати від інфляції у сумі 12 462,17 грн та середній заробіток за період двох років затримки виплати у сумі 324 000,00 грн, а всього 406 994,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 вересня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення та у відповідності до наказу від 06 вересня 2017 року № 143-ВК тимчасово виконуючий обов`язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», позивача було звільнено з посади директора ДП «ШРБУ № 100» у зв`язку з достроковим припиненням дії контракту за згодою сторін. Однак, при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок з позивачем при його звільненні. Зокрема, не було виплачено матеріальну допомогу при виході на пенсію за вересень 2017 року, яка становить 65 688,00 грн, яку станом на день звернення до суду з вказаним позовом відповідач не виплачує добровільно. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період двох років затримки, три відсотки річних, пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання, втрати від інфляції.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, прийшов до висновку, що ДП «ШРБУ № 100» має перед позивачем заборгованість з виплати матеріальної допомоги в розмірі 60 688,00 грн, рішення про нараховування матеріальної допомоги як такому, що вийшов на пенсію у 2010 році, колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, позивачу прийнято з власної ініціативи підприємства і така допомога при звільненні не входить до фонду оплати праці і має бути виплачена при настанні обставин, визначених колективним договором, а саме за наявності фінансової можливості, що виключає ухвалення судом рішення про примусове стягнення з огляду на відсутність обов`язкових строків виплати.

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась засобами поштового зв`язку з касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення матеріальної допомоги при виході на пенсію у розмірі 65 688,00 грн; трьох відсотків річних у сумі 3 984,00 грн; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293,51 грн; втрати від інфляції у сумі 12 462,17 грн та середній заробіток за період двох років затримки виплати у сумі 324 000,00 грн, а всього - 406 994,17 грн, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осібпідлягає касаційному оскарженню.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами не приймались рішення з вирішення аналогічних спорів.

Наведені заявником обставини, які на його думку потребують формування єдиної правозастосовчої практики по суті не стосується фундаментальних питань права, а зводяться до непогодження із встановленими судом обставинами справи та переоцінки доказів.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що зазначена справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, з огляду на те, що підписуючи умови трудового контракту ОСОБА_1 погоджувався на визначений у ньому порядок матеріального забезпечення та розраховував на нього, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення.

Інших посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат від інфляції та середнього заробітку за період затримки відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик