Провадження № 2/761/1134/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Савенко О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа Міністерство інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі по тексту - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» з 09.02.2018 року.

Згідно з наказом відповідача від 11.10.2019 року № 762-к було припинено повноваження позивача на займаній посаді та звільнено з роботи підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи.

Позивач вважав своє звільнення незаконним з огляду на те, що він не є посадовою особою в розумінні закону, а ДП «Адміністрація морських портів України» не є господарським товариством, а тому звільнення з роботи згідно із п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є безпідставним.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви від 01.04.2020 року про уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ з роботи підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України від 11.10.2019 року № 762-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити позивача на роботі на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України»; Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1681135,95 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року було відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 03.02.2020 року, встановлено процесуальні строки для подачі заяв по суті справи.

09.01.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову з огляду на законність процедури звільнення позивача з роботи, який в силу закону, а також статуту ДП є посадовою особою та має право бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

03.02.2020 року розгляд справи було відкладено на 13.04.2020 року на підставі ч.4 ст. 180 ЦПК України.

18.02.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

25.02.2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

16.03.2020 року від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, клопотання про відкладення розгляду справи та заява про уточнення позовних вимог.

13.04.2020 року розгляд справи було відкладено на 17.09.2020 року.

Ухвалою суду від 17.09.2020 року було залучено до участі у справі Міністерство інфраструктури України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Розгляд справи відкладено на 26.11.2020 року.

25.11.2020 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

25.11.2020 року від Міністерства інфраструктури України надійшли письмові пояснення по справі, я яких Мінінфраструктури проти позову заперечило з огляду на дотримання процедури звільнення позивача з роботи.

26.11.2020 року розгляд справи було відкладено на 23.03.2021 року за клопотанням представника позивача для надання можливості позивачу надати особисті пояснення по суті спору.

23.03.2021 року розгляд справи відкладено на 02.06.2021 року.

В судовому засіданні 02.06.2020 року позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 08.02.2018 року №66-к позивача було призначено на посаду начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» з 09.02.2018 року.

11.10.2019 року, наказом № 762-к позивача було звільнено з роботи та припинено повноваження на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України ( припинення повноважень посадових осіб).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року.

У законодавстві про працю наразі визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України. На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу 1 пункту 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень, тощо).

При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» від 26 квітня 2002 року № 5, до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівники вищої та середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи, тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями.

Отже, особа є посадовою не лише тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, а й у разі, коли здійснює їх тимчасово.

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).

Зокрема, відповідно до статті 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац 5 частини першої статті 63 ГК України).

Згідно з частиною третьою статті 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівника.

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 07 лютого 2018 року справа № 711/5711/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі №724/140/16-ц, від 16 жовтня 2019 року справа № 753/4399/17, від 12 серпня 2019 року справа № 404/6606/15 від 28 січня 2020 року справа № 703/2072/18.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент видачі наказу про припинення його повноважень та звільнення на підставі п. 5 ч.1 ст.41 КЗпП України перебував на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно п. 7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» посадовими особами підприємства є, зокрема, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій).

Таким чином, позивач, який обіймав посаду начальника філії, відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України, Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є посадовою особою підприємства, та його повноваження могли бути припинені та він міг бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Окрім того, листом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 року № 3041/10/14-19 погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України».

Слід зазначити, що припинення повноважень начальника філії як посадової особи ДП «Адміністрація морських портів України» було предметом розгляду справи № 487/2178/19, яка переглядалась Верховним Судом в касаційному порядку та Верховний Суд в постанові від 09 грудня 2020 року дійшов до наступних висновків: «Системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України дає підстави дійти висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Згідно зі статтею 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

Таким чином, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників.

За пунктом 5 пунктом частини першої статті 41 КЗпП України підставою для розірвання договору є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України залежить від волі власника.

Відповідно до статуту (у новій редакції) ДП «Адміністрація морських портів України», що міститься в матеріалах справи, ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним, комерційним підприємством, створеним відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (пункт 1 статуту). Філії (адміністрації морських портів), що утворюються в кожному морському порту, очолюють керівники адміністрацій морських портів (начальники морських портів), які призначаються на посаду та звільняються з посади уповноваженим органом управління (Міністерством інфраструктури України) за поданням голови підприємства. Посадовими особами підприємства є голова підприємства, заступники голови підприємства, головний бухгалтер підприємства, члени наглядової ради підприємства, керівники структурних підрозділів апарату управління відповідно до організаційної структури, затвердженої головою підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), заступники керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), головні бухгалтери відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів) (пункт 7.9 статуту).

Уповноважений орган управління ДП «Адміністрація морських портів України» (яким є Міністерство інфраструктури України) відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, за поданням голови підприємства призначає та звільняє керівників адміністрацій морських портів (начальників морських портів) (пункт 9.1 статуту).

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460, Міністерство інфраструктури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство інфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Адміністрація морських портів України - це державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України від 17 травня 2012 року № 4709-VI «Про морські порти України»).

Таким чином, статутом ДП «Адміністрація морських портів України» начальник його філії, як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України», віднесений до посадових осіб».

Таким чином суд вважає, що відповідачем було повністю дотримано передбачену законом процедуру звільнення позивача з роботи у зв`язку із припиненням повноважень посадових осіб.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Оскільки в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення судом відмовлено, суд вважає, що і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», тертя особа Міністерство інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»: 01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, .

Міністерство інфраструктури України: 01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, .

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення складено: 04.06.2021 року.