Номер провадження: 22-ц/813/1719/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Аруцевої Ірини Григорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати, понесені на поховання спадкодавця, а саме встановлення пам`ятника в розмірі 6 200 грн., посилаючись, на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_3 .. На її поховання він витратив грошові кошти в розмірі 19 490,00 грн.. Відповідачка є спадкоємцем померлої матері за заповітом. Він запропонував сестрі відшкодувати половину витрат на поховання та придбання пам`ятника в сумі 13 400,00 грн., однак отримав відмову. Оскільки 1 000 грн. вже була стягнута у іншому судовому провадженні, то позивач просить стягнути половину від вартості пам`ятника, а саме 12 400 / 2 = 6 200 грн..

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представник позовні вимоги просив залишити без задоволення, на підставах викладених у наданому до суду відзиві.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Аруцева Ірини Григорівна в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25 січня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК (435-15) є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно із частини 1 статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більше як за три роки до його смерті.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», похованням померлого є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір сторін у справі ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 09 січня 2015 року, виданого виконавчим комітетом Ожиговецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, про що зроблено відповідний актовий запис №2 (а.с. 4).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року по справі №522/19323/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання спадкодавця встановлено, що за заповітом від 21 серпня 2014 року померла ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку, площею 2,6505 га, ОСОБА_1 , який у встановленому порядку своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, тому згідно зі ст. 1269 ЦК України таким, що прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину на цю земельну ділянку.

Згідно із заповіту від 10 лютого 2010 року ОСОБА_3 заповіла все своє майно дочці ОСОБА_4 , яка будучи спадкоємцем по заповіту від 10 лютого 2010 року своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини, у тому числі і на земельну ділянку, однак нотаріусом їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку (а.с. 8-9).

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2018 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2016 року, визнано за відповідачкою ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 3/4 частини земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6504 га, яка розташована на території Ожиговецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, і належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №88.

Право власності на вказану земельну ділянку підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 квітня 2018 року.

Згідно із копії договору підряду №02 від 05 квітня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 , замовник доручає, а підрядник зобов`язується надати послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника, у відповідності до умов договору, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її. Вартість робіт, які доручаються підряднику згідно цього договору становить 13 400,00 гривень (пункт 1.2. цього договору) (а.с. 5).

Відповідно до копії акту №01 здачі-прийому робот (надання послуг) від 13 вересня 2019 року виконавцем ФОП ОСОБА_5 були проведені роботи щодо виготовлення та встановлення пам`ятника (а.с. 6).

Згідно із копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 23 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_5 прийнято від позивача ОСОБА_1 на підставі розрахунку за пам`ятник 12 400,00 грн. (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів того, що вартість пам`ятника у розмірі 13 400 грн. була узгоджена з відповідачем та, що відповідачка надала згоду на його замовлення. Надані позивачем докази не можуть вважатися належними, вони не містять доказів згоди відповідача на замовлення та виготовлення пам`ятника, саме, у вартості 13 400 грн..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні відповідачем ОСОБА_2 , ні її представником адвокатом Воскобойниковим Віталієм Осиповичем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме, про безпідставність вимог позивача про стягнення витрат на поховання спадкодавця у вигляді виготовлення та встановлення пам`ятника матері сторін у справі.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2019 року за замовленням позивача ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_5 було виготовлено та встановлено пам`ятник матері сторін у справі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на кладовищі в с. Ожигівці Волочиського району Хмельницької області, вартістю 13 400 грн., що підтверджується копією договору підряду №02 від 05 квітня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 , за яким замовник доручає, а підрядник зобов`язується надати послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника, у відповідності до умов договору, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її вартість в розмірі 13 400,00 грн. (а.с. 5), копією акту №01 здачі-прийому робіт (надання послуг) від 13 вересня 2019 року, за яким виконавцем ФОП ОСОБА_5 були проведені роботи щодо виготовлення та встановлення пам`ятника (а.с. 6) та копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 23 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_5 прийнято від позивача ОСОБА_1 на підставі розрахунку за пам`ятник грошові кошти в розмірі 12 400,00 грн. (а.с. 7).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року по справі №522/19323/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання спадкодавця, якою позовні вимоги задоволено частково, встановлено, що документально підтверджується сплата позивачем авансу на виготовлення пам`ятника у сумі 1 000,00 грн. (а.с. 7).

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що їй відомо, що вартість аналогічного пам`ятника становить не 13 400 грн., а 6 750 грн.. Позивач не узгодив з нею конфігурацію пам`ятника та матеріал, з якого був виготовлений пам`ятник, та виготовлення пам`ятника, саме у вартості 13 400 грн., не зробив експертизу вартості пам`ятника. З цих підстав відповідач просила у позові відмовити.

Як зазначалось у висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18), «у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача»

Однак, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 не надала суд ніяких належних та допустимих доказів для підтвердження зазначених вище обставин, викладених у відзиві на позов.

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, наступне «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 підтверджено документально витрати на поховання спадкодавця у вигляді виготовлення та встановлення пам`ятника матері сторін у справі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на кладовище в с. Ожигівці Волочиського району Хмельницької області, вартістю 13 400 грн., вартість цих витрат носить розумний характер. З урахуванням стягнутого за постановою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року по справі №522/19323/17, авансу на виготовлення пам`ятника в розмірі 1 000 грн., вартість витрат на виготовлення та встановлення пам`ятника спадкодавцю, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 6 200,00 грн. (13 400,00 грн. 1 000 грн. : 2).

Отже, вимоги позивача ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 1232 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення задоволення позову в повному обсязі.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 поніс та документально підтвердив судові витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 768,40 грн. (а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн., а всього 1 921,00 грн. (768,40 грн. + 1 152, 60 грн.), тому у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги в повному обсязі з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн..

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Аруцевої Ірини Григорівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , витрати на поховання спадкодавця у розмірі 6 200,00 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 25 січня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік