КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/287/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Білич І.М.,
суддів: Березовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Кемського В.В., Довгополої А.В.
учасники справи: представник позивача Коваленко А.В. ,

представник відповідача: Огородник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Коваленко Анжеліки Вячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В.,

у цивільній справі №757/23276/17-ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Державного підприємства «Національні інформаційні системи», Хмельницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання кредитного договору № 101 від 19 квітня 2007 року удаваним, визнання припиненим договору застави транспортного засобу № 101 від 19 квітня 2007 р., звільнення з-під арешту шляхом скасування постанови про розшук, арешт та затримання транспортного засобу FORD FIESTA реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_2 права розпоряджатися своїм майном, а саме транспортним засобом FORD FIESTA реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, шляхом зобов`язання приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Корнілової О.М. зняти заборони накладені на вказаний транспортний засіб та виключити запис з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до уточненої позовної заяви від 05вересня 2017 р. ОСОБА_2 просила визнати кредитний договір № 101 від 19 квітня 2007 р. недійсним. (т. 1 а.с. 189-194)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» 19 квітня 2007 року укладено кредитний договір №101 на суму 14 749 дол. США під 12 % річних. Вважала, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки всупереч вимог ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» він містить несправедливі та дискримінаційні умови, та в супереч вимог Постанови НБУ від 10.05.2007 N 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банк не надав інформацію про умови кредитування. Тому, з урахуванням уточнень, просила визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання кредитного договору удаваним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Коваленко А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважаючи, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з результатами, проведеного експертно-економічного дослідження №256/05/2018 від 25 травня 2018 р., встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення Додаткового договору №1 від 09 червня 2009 р. складає 15,21% та є вищою від зазначеної кредитним договором процентної ставки за користування кредитом. У зв`язку із чим, абсолютне подорожчання кредиту, на момент укладення Додаткового договору №1 від 09 червня 2009 р., у грошовому вираженні становить 7 762,71 доларів США.

Вказувала, що банк проігнорував вимогу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та не надав на момент укладення кредитного договору №101 від 19 квітня 2007 р. та Додаткового договору №1 від 09 червня 2009 р., позичальнику інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливі валютні ризики, внаслідок чого позичальника було введено в оману щодо істотної умови договору - його ціни.

Наголошувала також, що кредитний договір та Додатковий договір №1 від 09 червня 2009 р. не містять графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним окремим платіжним періодом. Крім того, в суді першої інстанції ПАТ «Державний ощадний банк України» не надав доказів повідомлення позивача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, а також про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, в апеляційній скарзі наголошувала на тому, що кредитний договорі має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що він вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до вимог п. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Представник АТ «Державний ощадний банк України» Огородник В.В. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Зазначив, що сторони є вільними в укладенні договорів. Волевиявлення позивача під час укладення кредитного договору було вільним та направленим на реальне настання правових наслідків. При цьому, позивач тривалий час виконувала умови кредитного договору, правом на відкликання згоди на укладення договору не скористалась, а укладаючи договір в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Відсутність порушень ЗУ «Про захист прав споживачів» підтверджується умовами кредитного договору, що містить повну інформацію щодо розміру процентної ставки по кредиту, сукупних послуг, порядку погашення кредиту та умови кредитування. Крім того, наголошував, що у 2012 році за рішенням суду з ОСОБА_2 за спірним кредитним договором стягнуто заборгованість в сумі 5 932, 97 доларів США, цим же рішенням відмовлено у позові ОСОБА_2 про розірвання договорів кредиту та застави. Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 28 лютого 2018 р. ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль FORD FIESTA реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, шляхом продажу. Таким чином, рішеннями судів встановлено правомірність кредитних зобов`язань та їх невиконання позичальником. Водночас, ініціювання спору про недійсність правочину, не для захисту цивільних прав та інтересів, є недопустимим та фактично здійснюється задля уникнення виконання зобов`язання за рішеннями судів та договорами.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Представник ПАТ »Державний ощадний банк» не визнав подану апеляційну скаргу

Інші учасники справи про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку в судове засідання не з`явилися, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» 19 квітня 2007 року укладено кредитний договір №101 на суму 14 749 дол. США під 12 % річних.

Уклавши кредитний договір №101 від 19 квітня 2007р. та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2012 (справа № 2218/20296/12) встановлено факт неналежного виконання умов кредитного договору, щодо погашення кредитної заборгованості та нарахованих відсотків. Стягнуто заборгованість по кредиту в сумі 5932,97 дол. США, з яких залишок кредиту 5356,81 дол. США, в тому числі прострочена заборгованість 1206,72 дол. США, відсотки за користування кредитними коштами 453,38 дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 122,78 дол. США ( за період з 07 вересня 2009 по 07 травня 2012 року.)

Крім того 28 лютого 2018 року Хмельницьким міськрайонного суду Хмельницької області ухвалено рішення про задоволення позовних вимог AT «Ощадбанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2007 року № 101 звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Ford Fiesta, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом його продажу на прилюдних торгах у порядку процедури виконавчого провадження. Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 липня 2018 року рішення залишено в силі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказував на те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (статті 11, статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 3 ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом першої інстанції вірно вказано на те, що посилання позивача, на дискримінаційні умови кредитного договору, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», порушення принципу добросовісності та на наслідки, у вигляді істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, на шкоду позивача, не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до п. 1.5.1.5 кредитного договору сторони погоджуються з тим, що банк не дає жодних гарантій щодо незмінності розміру процентів за користуванням кредитом, а тому розмір процентів за користування кредитом за цим договором може бути змінений. У такому разі банк направляє позичальнику відповідне повідомлення з зазначенням нової процентної ставки, а також причини, з якими банк пов`язує необхідність зміни плати за користування кредитом.

Пунктом 4 частини 5 ст. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладання кредитного договору) передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Таким чином положення про умови зміни відсоткової ставки кредитного договору не можна вважати дискримінаційними, п. 1.5.1.6 передбачає право відповідача на зміну відсоткової ставки тільки у формі додаткового договору укладеного за згодою сторін, а не письмового повідомлення і тільки з підстав істотної зміни обставини, відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі не виконання ним зобов`язань за договором.

Позивачем не доведено, в чому саме п.п. 1.5.1.6, 1.8, 2.3., 4.2., 4.4. фактично звузили обсяг існуючих прав позивача, як споживача та порушили її охоронювані законом інтереси, в чому саме не відповідність укладеного договору нормам ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України. Сам по собі факт укладання кредитного договору із оспорюваними пунктами не вказує які самі фактичні наслідки настали, оскільки п.п. 1.5.1.6, 1.8, 4.4. при виконані договору не застосовувались, жодних негативних наслідків, що вказували на дисбаланс та на заподіяння шкоди споживачу не настали. Позивачем не вказано як само визначенні положення зумовлюють зміну інших положень, та чи вони можуть бути зміненні та не впливають на виникнення зобов`язання та його виконання, щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків.

Доводи апеляційної скарги не містять в собі фактів, у зв`язку з відсутністю яких, судом першої інстанції не встановлено порушення прав, зокрема, апелянтом так і не зазначено в чому саме виразилось порушення її прав укладеним кредитним договором та до яких негативних наслідків це призвело.

Крім того, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2012 року (справа № 2218/20296/2012) не було встановлено ані зміни відсоткової ставки за користування кредитом, ані стягнуто жодного нарахування передбаченими п.п. 1.8, 4.4. що могло б вказувати на фактичне порушення прав позивача.

Посилання позивача на несправедливі умови відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме на положення про внесення 10 % вартості транспортного засобу та на приховання природи кредитного договору, суд першої інстанції також обґрунтовано визнав безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Позивач звернулась до АТ «Ощадбанк» з метою отримання кредиту в сумі 14749,00 дол. США на придбання нового транспортного засобу.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі - продажу (кредитний) від 18 квітня 2007 року укладеного між позивачем та ТОВ «Опус -Авто», визначено, порядок оплати: протягом 1 (одного) банківського дня з моменту укладання даного договору. Покупець вносить 10 відсотків вартості автомобіля в розмірі 8 210 грн., що згідно ст. 570 ЦК України є завдатком у забезпечення виконання покупцем своїх зобов`язань за зазначеним договором. Зміст ст. 571 ЦК України сторонам відомий. Таким чином, положення про сплату 10% вартості транспортного засобу було визначено між позивачем та продавцем транспортного засобу. Позивач звернувся до АТ «Ощадбанк» саме для отримання суми кредиту щодо остаточного розрахунку та придбання транспортного засобу, та укладення договору застави, як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, що передбачалось у повідомленні про умови кредитування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що AT «Ощадбанк» виконав вимоги передбаченні до ч. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), а саме, перед укладенням кредитного договору надав письмово повідомлення про умови споживчого кредитування, що підтверджується повідомленням про кредитування від 10 квітня 2007 року та сторонами було досягнуто згоди, щодо істотних умов кредитного договору. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, зокрема частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідач не був зобов`язаний надавати інформацію позичальнику про ефективну ставку відсотка (реальна відсоткова ставка) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), оскільки такі вимоги не були передбаченні законом на момент укладання кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки на момент вчинення спірного кредитного договору ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцем виконано.

Щодо п. 4.2 кредитного договору, яким передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород інших платежів за кредитним договором. позичальник повинен сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,03% від суми несплаченого своєчасного платежу за кожний день прострочення, судом першої інстанції також зроблено обґрунтований висновок щодо відсутності порушень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Таким чином сторони досягли згоди, щодо розміру пені, позивач не довів та не спростував, що розмір пені у 0,03% від суми несплаченого своєчасного платежу був надмірним.

Положення п. 4.4 договору щодо сплати неустойки в розмірі 0,05% від суми кредиту у разі ненадання позичальником документів, що передбаченні умовами кредитного договору застосовувались би в разі порушення умов кредитного договору передбачені п 3.3.10, проте неустойка не була застосована та жодних негативних наслідків для позивача не настало.

П. 1.8 кредитного договору також визначено розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини кредиту або залишку всієї заборгованості. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 0,3 % від дострокового погашеної частини кредиту в період з першого по третій рік користування кредитом. Таким чином дія даного пункту була визначена в часі, а саме з 19 квітня 2007 року по 19 квітня 2010 року. Також слід зазначити, що положення п. 1.8 щодо сплати комісійної винагороди в розмірі 0,3 % від дострокового погашеної частини кредиту або залишку всієї заборгованості також не було застосовано.

Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично відсутні, окрім загального посилання на надання неналежної оцінки укладеним договорам кредиту та застави судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не доведено, в чому саме п.п. 1.5.1.6, 1.8, 2.З., 4.2., 4.4. договору фактично звузили обсяг існуючих прав позивача, як споживача та порушили його охоронювані законом інтереси, в чому саме полягала невідповідність норм ЗУ «Про захист прав споживачів » та ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції також вірно вказано на те, що правовою підставою для стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет застави за рішеннями судів є дійсність відповідних договорів. Отже обставини дійсності відповідних договорів вже отримали правову оцінку у відповідних судових рішеннях.

Позивачем не надано доказів що вищезазначені умови кредитного договору завдали шкоди. Крім того на час укладання кредитного договору 19квітня 2007 року, жодних обмежень законодавством про встановлення комісійної винагороди за дострокове погашення встановлено не було.

Щодо здійснення банківських операцій у валюті США, судом першої інстанції встановлено, що АТ "Ощадбанк" на час укладання оспорюваного кредитного договору здійснював свою діяльність на підставі банківської ліценції НБУ №148 від 16 січня 2002р. та дозволу НБУ № 148-2. виданого НБУ 29 квітня 2002 р.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Щодо висновку експерта від 25 травня 2018р., наданого позивачем, за яким встановлено абсолютне подорожчання кредиту та ефективну ставку відсотка, суд першої інстанції також вірно керувався ст.110 ЦПК України, якою визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Висновок експерта № 256/05/2018 від 25 травня 2018 року в частині ненадання повної, своєчасної та достовірної інформації про умови договору, порядок кредитування та супутні послуги, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки він не відповідав фактичними матеріалам справи, а позовні вимоги та доведення чи спростування обставин на які посилається позивач не потребували спеціальних знань.

Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до належності в якості доказу експертного висновку, водночас, колегія суддів зауважує на тому, що експертизу проведено більш ніж через рік після звернення позивача до суду. Ані у позові, ані в уточненнях до позову, позивач не обґрунтовувала свої вимоги, посилаючись на вказане дослідження.

Крім того, апелянтом в апеляційній скарзі наведено доводи щодо використання нечесної підприємницької практики та посилання на п. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 1 ст. 230 ЦК України щодо навмисного введення позивача в оману щодо умов правочину, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для надання оцінки вказаним доводам апеляційної скарги, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції додатково вказує на безпідставність заявлених позовних, їх непослідовність, що направлено на уникнення відповідальності за невиконання умов кредитного договору та рішень судів про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави.

Водночас, погоджуючись з висновком суду першої інстанції по суті, апеляційний суд вказує на те, що судом першої інстанції, всупереч прийнятим уточненням позовних вимог, розглядалась вимога про визнання кредитного договору удаваним, чим було порушено норми процесуального та матеріального права.

Так, в уточненнях позовних вимог, позивач посилалась на те, що в силу ст. 215 ЦК України кредитний договір є недійсним у зв`язку з недодержанням п. 1 ст. 203 ЦК України оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. (т. 1 а.с. 194)

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 р. справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України», Державного підприємства «Національні інформаційні системи», Хмельницький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у хмельницькій області в частині заявлених вимог, а саме: припинення договору застави транспортного засобу № 101 від 19 квітня 2007 року; звільнення з під арешту шляхом скасування постанови про розшук, арешт та затримання транспортного засобу, усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_2 права розпорядження своїм майном, транспортним засобом шляхом зобов`язання приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Корніловою О.М. зняття заборони накладеної на транспортний засіб та виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна - залишено без розгляду.

При цьому у клопотанні представник позивача наголошував на залишенні без змін вимоги про визнання кредитного договору недійсним. (т. 2 а.с. 118-120)

Після залишення частини вимог позивача без розгляду, в подальшому сторонами надавались пояснення саме стосовно недійсності кредитного договору, зокрема і відповідачем також подавався відзив на уточнену позовну заяву.

Незважаючи на надання сторонами доказів та пояснень після уточнення позовних вимог як щодо недійсності договору, за змістом рішення суду першої інстанції, вимоги позивача були розглянуті в контексті удаваності правочину як при зверненні з позовною заявою в 2017 році, що суперечить позиції позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

З врахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх. Договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Підстав для визнання договору недійсним та застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції закону, що діяла на момент укладання Кредитного договору), якими також мотивовано позов не має, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів, повідомлення про умови кредитування наданні позивачу перед укладанням кредитного договору у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як так що постановлено з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню з постановленням нового рішення у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним з мотивів, викладених у постанові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Коваленко Анжеліки Вячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року - скасувати та постановити нове за яким;

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді