Справа № 154/3446/20 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В.
Провадження № 22-ц/802/652/21 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживача та визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Ідея Банк" на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що між нею та Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») 10 лютого 2020 року було укладено договір кредиту та страхування № Z06.20716.006345694, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 63000 гривень строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах, визначених кредитним договором.

Згідно з п.1.5 договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як "Плата за обслуговування кредитної заборгованості. Комісійна плата винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку сплачується згідно діючих Тарифів банку. Тарифи є невід"ємною частиною договору та розміщені на вебсайті банку.

Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник сплачує банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в загальному розмірі 26147 грн 04 коп.

Вважає, що п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до вищевказаного кредитного договору є такими, що не відповідають чинному законодавству України щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів, оскільки встановлюють щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно. А тому п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до кредитного договору в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Також зазначає, що вимога, передбачена у п. 5 додатку №1 до кредитного договору про нарахування та виплату «Плати за обслуговування кредитної заборгованості» не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Просить визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.5 договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10 лютого 2020 року, укладеного між нею, ОСОБА_1 , та Акціонерним товариством «Ідея Банк», щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості та п.5 додатку №1 до цього договору в частині встановлення платежу «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним з моменту укладення пункт 1.5 Договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Визнано недійсним з моменту укладення п.5 додатку №1 до договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», в частині встановлення платежу «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Акціонерне товариство «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, підписуючи договір, позивач чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами, з паспортом споживчого кредитування, який розміщений на сайті, та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах. При цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов по відношенню до неї, як споживача. Жодних доказів, які б давали можливість дійти висновку про те, що оспорювані позивачем пункти договору є несправедливими, та що відповідач не дотримався вимог закону щодо надання споживчого кредиту, позивачем не надано.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча повідомлялися судом про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання окремих умов кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості недійсними, оскільки ст. 11 Закону "Про споживче кредитування" такі послуги мають надаватися позичальнику безкоштовно.

З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» 10 лютого 2020 року було укладено договір кредиту та страхування № Z06.20716.006345694, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 63000 гривень строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах, визначених кредитним договором. Дана обставина також стверджується копією договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10.02.2020 року.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і введення рахунку, сплачуються згідно діючих тарифів банку.

Згідно з п.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором.

Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 26147 грн 04 коп.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Разом з тим, як визначено частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Незалежно від виконання фінансовою установою вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен був включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності.

Як вбачається з додатку до спірного кредитного договору, суму кредиту в розмірі 63000 грн визначено сплачувати упродовж 24 місяців, вносячи щомісячні платежі в розмірі від 1498,35 грн до 3971,30 грн, а також проценти за користування кредитом у порядку зменшення щомісячно в розмірі від 1097,69 грн до 74,17 грн на загальну суму 16693 грн. Крім того, додатком передбачено платежі за додаткові та супутні послуги, а саме - плату за обслуговування кредитної заборгованості: щомісячно в порядку зменшення - від 1813,96 грн до 364,96 грн, а всього на суму 26147,04 грн. Отже, сума платежу в сукупності щомісячно становила по 4410 грн (а.с.6).

Таким чином, відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 26147 грн 04 коп.

З письмових пояснень відповідача, які містяться у відзиві на позов, убачається, що згідно з кредитним договором відповідач встановив плату за обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе плату за: надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв"язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв"язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв"язку тощо (а.с.17-18).

Таким чином, у даному випадку має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних умов договору несправедливими та відповідних частин цього договору недійсними.

З огляду на те, що відповідач у відповідній кредитній угоді встановив плату за послуги банку щодо надання інформації з приводу виконання кредитного договору, які згідно із Законом України «Про споживче кредитування» повинні надаватися споживачеві на безоплатній основі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що положення кредитної угоди, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості, слід визнати недійсними.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №686/5078/18 та у постанові від 16.08.2019 року у справі №357/14311/17, а також висновкам Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2019 року у справі №524/5153/15-ц (провадження №61-8862сво18) та в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 583/3343/19 (61-22778св19).

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Таким чином, доводи відповідача про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за додаткові та супутні послуги, в тому числі і за обслуговування кредитної заборгованості, не спростовують наведених висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки у даному випадку банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Ідея Банк" залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: