Справа № 263/1001/21
Провадження №2-о/263/91/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року м.Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Шевченко О.А.,

за участі секретаря Ковальової О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

Заявниці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 строком на шість місяців.

На обґрунтування зазначила, що з 1994 року заявниці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . У 2001 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвали шлюб. Під час спільного проживання ОСОБА_3 систематично вчиняв відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фізичне та психологічне домашнє насильство, внаслідок чого стосовно нього було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст.ст.173, 173-2 КУпАП. На підстави заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до поліції відносно ОСОБА_3 складено терміновий заборонний припис. Заявниці зазначають, що ОСОБА_3 не є власником, та не зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що заявниці постраждали від домашнього насильства, просили суд задовольнити заяву та видати заборонний припис.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду заяви, у яких просили суд задовольнити заяву про видачу обмежувального припису в повному обсязі на підставі доданих до заяви документів.

ОСОБА_3 просив суд відмовити в задоволені заяви, оскільки він проживає в зазначеній квартирі 28 років, за весь час спільного проживання не наносив тілесних ушкоджень заявницям, не вчиняв скандалів. У 2016 році подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , на що йому було обіцяно проживання там та реєстрації у зазначеному житлі. На теперішній час його позбавлено місця проживання, він змушений проживати на сходовому майданчику.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвали шлюб, згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області.

21 січня 2021 року стосовно ОСОБА_3 біло винесено тимчасовий заборонний припис серії АА №159575 строком на 10 діб у зв`язку зі скоєнням ним психологічного домашнього насильства.

Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 51 грн. Як вбачається із зазначеної постанови, ОСОБА_3 26.01.2019 року о 13-00 годині, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння біля квартири АДРЕСА_2 , голосно стукав у двері вказаної квартири, висловлювався нецензурною лайкою.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не приймає до уваги постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року у справі № 263/1443/19, оскільки вона стосується подій січня 2019 року, з моменту вчинення ОСОБА_3 зазначених дій минуло два роки.

Суд критично оцінює твердження заявниць про неодноразове складання відносно ОСОБА_3 протоколів про адміністративне правопорушення, оскільки на підтвердження суду не надано жодного доказу.

Суд не приймає до уваги долучені до заяви відеозаписи, зроблені на телефон, оскільки їх неможливо ідентифікувати: суд позбавлений можливості встановити дату відеозаписів та осіб, які на них присутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що з матеріалів справи не вбачається доведеним факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постійній основі чи у такій ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційних потерпілих на небезпеку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 293, 294, 350-1 - 350-6, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.А.Шевченко