КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/39429/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/880/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телеканал «Інтер» про спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на телевізійному каналі «Інтер» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_5» було поширено сюжет з назвою (мовою оригіналу) « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому про нього відповідачем розповсюджена негативна інформація, що не відповідає дійсності та принижує його честь та гідність, а також завдає шкоди діловій репутації.

Зазначений сюжет у повному обсязі було також розміщено на сторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5» та на сторінці ІНФОРМАЦІЯ_4 сайту «Youtube».

За таких обставин позивач просив суд:

- визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь та ділову репутацію ОСОБА_1 відомості, поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 на телевізійному каналі «Інтер» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_5», а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_8»;

- зобов`язати ПрАТ «Телеканал «Інтер» протягом 30 днів з моменту набрання чинності рішенням суду у даній справі поширити спростування недостовірних відомостей, шляхом оголошення цього в ефірі телеканалу «Інтер» у програмі « ІНФОРМАЦІЯ_5 »;

- зобов`язати ПрАТ «Телеканал «Інтер» протягом 30 днів з моменту набрання чинності рішенням суду поширити спростування недостовірних відомостей, шляхом розміщення на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 », в якому буде розміщено спростування недостовірної інформації, яка вказана вище;

- зобов`язати ПрАТ «Телеканал «Інтер» протягом 30 днів з моменту набрання чинності рішенням суду вчинити дії щодо припинення порушення особистих немайнових прав позивача шляхом вилучення зі сторінки сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5» вказаної недостовірної інформації ( ІНФОРМАЦІЯ_3

- зобов`язати ПрАТ «Телеканал «Інтер» протягом 30 днів з моменту набрання чинності рішенням суду вчинити дії щодо припинення порушення особистих немайнових прав позивача шляхом звернення до адміністрації сайту «Youtube» з вимогою вилучити з відкритого доступу аудіовізуальну інформацію під назвою (мовою оригіналу) «ІНФОРМАЦІЯ_2» (т. 1 а.с.1-7, 21-23).

Представник ПрАТ «Телеканал «Інтер» адвокат Зайома О.А. подала до суду заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилалася на те, що позивачем не доведено факту поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Зазначала, що ПрАТ «Телеканал «Інтер» не є власником інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_5», тому не може нести відповідальності за діяльність третіх осіб (т. 1 а.с. 31-32).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 107, 110-113).

Не погодившись з рішенням районного суду, 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю (т. 1 а.с. 117-121).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 277 ЦК України, відповідно до якої спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Вказував, що відповідачем не надано доказів того, що відео сюжет є сфальшованим або таким, що не відповідає оригіналу. Вважає доведеним факт розповсюдження недостовірної інформації про позивача саме відповідачем ПрАТ «Телеканал «Інтер».

Представник ПрАТ «Телеканал «Інтер» адвокат Зайома О.А. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін (т. 1 а.с. 141-143).

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року - без змін (т. 1 а.с. 165-167).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 216-220).

20 листопада 2020 року представник відповідача - адвокат Зайома О.А. подала письмові заперечення проти скарги, зазначила, що відповідач відповідно до ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» протягом 14 днів забезпечує зберігання передачі, які транслювала або забезпечувала їх ретрансляцію, звернення щодо змісту передачі «ІНФОРМАЦІЯ_5» від ІНФОРМАЦІЯ_9 року не надходили, тому відповідач не має можливості надати відеоматеріал програми. Крім того, відповідач не має офіційного інтернет-видання (власного сайту) та не несе відповідальність за дії третіх осіб, позивач є публічною особою, тому межі допустимої критики відносно позивача є значно ширшими, ніж до окремої пересічної особи, зафіксована апелянтом інформація є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню (т. 1 а.с. 233-235).

Скасувавши постанову апеляційного суду і направивши справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що вирішуючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів поширення відповідачем спірної інформації, а отже і порушення його особистих немайнових прав.

З такими висновками суд касаційної інстанції не погодився, зазначивши, що вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Крім того зауважив, що суд апеляційної інстанції у порушення ст.ст. 12, 89, 263 ЦПК України не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин.

Відповідно до положень частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У судовому засіданні представник ПрАТ «Телеканал «Інтер» - адвокат Дворцов В.І. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Скочко О.О., у т.ч. на електронну пошту, телефонограмою та розміщенням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, із забезпеченням фіксації повідомлень (т. 1 а.с. 226-230 т. 2 а.с.2-6).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що позивачем надано роздруківку з Інтернет ресурсу під найменуванням «ІНФОРМАЦІЯ_5», який не містить дати та посилання на інтернет-сторінку джерела цих новин та диск із відеозаписом загальною тривалістю 03 хвилини 07 секунд, в якому від програми «ІНФОРМАЦІЯ_5» викладений сюжет новин під назвою (мовою оригіналу) « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т. 1 а.с. 8, 9).

З наданого диску вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року ПрАТ «Телеканал «Інтер» у телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_5», яка вийшла в ефір на телевізійному каналі «Інтер», була здійснена трансляція сюжету під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Сюжет починається зі слів ведучої телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_5» (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_10». Після цього вступу демонструється сюжет (тривалість 15 секунд) про діяльність Державної автомобільної інспекції без зазначення чи згадування позивача, сюжет із коментарями ОСОБА_5 , як керівника Центра правового аналізу та досліджень політичних ризиків, про наявність чи відсутність змін в діяльності посадовців органів виконавчої влади, що супроводжується зображенням будівлі Кабінету Міністрів України. Після вказаного, наступний коментар журналістки, що гірші справи із народними депутатами та показаний сюжет про Верховну Раду і коментарі ОСОБА_6 , як експерта Українського незалежного центру політичних досліджень.

Після зазначеного сюжету показано зображення народних депутатів в сесійній залі, серед яких і позивач, під час робочого засідання Верховної Ради України, і коментар журналістки (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_11». Під час цього коментаря журналістки, в сюжеті демонструється зображення першої сторінки газети «ІНФОРМАЦІЯ_12 ?».

Вказаний сюжет містить цитату з газети «Нове життя», уривок з якої показано в сюжеті: «ІНФОРМАЦІЯ_13 ».

Також у цьому сюжеті міститься інтерв`ю громадського активіста, юриста ОСОБА_10 , яке містить такі висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_14».

В наступному сюжеті на фоні фотографії ОСОБА_1 та тексту біографії останнього, взятих з інтернет-видання, йдеться коментар журналістки (пряма мова): « ІНФОРМАЦІЯ_15…».

Далі в сюжеті продовження інтерв`ю громадського активіста, юриста ОСОБА_10 , яке містить такі висловлювання (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_16».

Наступним єсюжет-інтерв`ю із ОСОБА_5 де останній зазначає, без зазначення прізвищ, про наявність у Верховній Раді народних депутатів, які мають подвійне та потрійне громадянство. Закінчується сюжет словами журналістки (пряма мова): «ІНФОРМАЦІЯ_17»».

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Згідно з частиною 3 ст. 277 ЦК України, роз`ясненнями, що містяться в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вказуючи на те, що наданий позивачем диск не є оригінальним записом телевізійної передачі «ІНФОРМАЦІЯ_5» від ІНФОРМАЦІЯ_9 року, відповідач не спростував зміст цього запису, не подав оригінальний запис цієї передачі з іншим змістом, ніж надав позивач. Позивач не має доступу до оригінальних записів програм відповідача, а свій запис вказаної програми ПрАТ «Телеканал «Інтер» не надало посилаючись на відсутність такого та положення ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій).

У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі.

Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому.

Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.

Умови довгострокового зберігання телерадіопередач, що становлять історичну, художню, культурну чи іншу цінність, визначаються законодавством України.

До суду не надано об`єктивних доказів звернення позивача та(або) його представника до відповідача із скаргою щодо змісту телепередачі від ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Дворцов В.І. заперечував факт розповсюдження відповідачем оспорюваної позивачем інформації, у т.ч. посилаючись на відсутність заяв (скарг) позивача до відповідача протягом встановленого Законом строку та, у зв`язку з цим, відсутність збереженого запису телепередач спірного періоду.

Тому, суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 48 вищевказаного Закону, визнав обґрунтованими заперечення відповідача щодо відсутності збереженого запису телепередачі та неможливості надати його до суду. Оскільки на повторний розгляд до апеляційного суду справа надійшла 05 листопада 2020 року, вичерпана можливість витребування (надання) Журнал обліку передач.

Відповідач послався на те, що архівна копія запису відеосюжету не зберіглась, однак не надав доказів про те, що наданий позивачем запис є сфальшованим або про те, що цю телепередачу було записано, але не випущено у ефір.

Крім того, відповідач не подав до суду заперечень щодо факту роботи тележурналістів (операторів) ОСОБА_19 , ОСОБА_20 в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_5», телеканалу «Інтер», а зміст сюжету містить прямі посилання осіб, які брали участь у його підготовці, у кінці сюжету вказують на його випуск в рамках програми «ІНФОРМАЦІЯ_5», телеканал «Інтер».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхилила доводи відповідача, що позивачем не доведено факту поширювання вищевказаної інформації.

Щодо змісту поширюваної відповідачем інформації, яку просив спростувати позивач, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.(див. рішення у справі "Лінґенс проти Австрії" (Lingens v. Austria) від 8 липня 1986, серія A, N 103, п. 46) (див. рішення у справі "Перна проти Італії" [ВП], заява N 48898/99, п. 40, від 25 липня 2001 року).

Стаття 10 Європейської Конвенції з прав людини захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу.

Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес (див. рішення у справі «Сюрек проти Туреччини» (№ 1) [ВП], заява № 26682/95, п. 61, ECHR 1999-IV).

Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (див. рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (див. п. 46 рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року).

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про інформацію» забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідні роз`яснення містяться і в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи".

За роз`ясненнями, що містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998 року) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

За наданими до суду доказами позивач ОСОБА_1 був народним депутатом України VII та VIII скликання Верховної Ради України (т. 1 а.с. 12-13).

Тобто на час розповсюдження оспорюваної інформації, позивач ОСОБА_1 був публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

Поряд з цим, відповідно до положень пунктів 3, 4 частини 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб та вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього.

З матеріалів справи вбачається, що інформація, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, є відтворенням інформації, взятої з публікації в газеті «Нове життя» та дослівним відтворенням інтерв`ю громадського діяча, юриста ОСОБА_10 .

Відповідач не є автором вищевказаної інформації та здійснив відтворення оспорюваної інформації, надавши її читачам та глядачам як дослівне відтворення повідомлень фізичних та юридичних осіб, інших друкованих засобів масової інформації з посиланням на автора і джерело походження.

Вищевказане свідчить про відсутність умислу журналіста та засобу масової інформації, тобто усвідомлення недостовірності інформації та передбачення її суспільно небезпечних наслідків.

При цьому, апеляційний суд звернув увагу на те, що у сюжеті та статті з назвою (мовою оригіналу) «ІНФОРМАЦІЯ_2» не міститься саме такої інформації, яку позивач просив спростувати, а саме: « ОСОБА_2 вчиняв крадіжки в минулому; ОСОБА_2 зараз вчиняє крадіжки». Натомість у сюжеті міститься інформація-огляд в яких тележурналіст запрошує небайдужих громадян до діалогу, отримує інтерв`ю і звертає увагу телеглядачів на проблеми сучасного суспільства щодо ефективності діяльності і кадрового забезпечення Державної автомобільної інспекції МВС України, діяльності посадовців органів виконавчої влади і народних депутатів, а тому відсутні підстави ототожнювати поширювану в сюжеті інформацію саме з особою позивача.

Оспорювана позивачем в позові інформація: «ІНФОРМАЦІЯ_19» в сюжеті телевізійної програми відповідача, має зазначення її автора - громадського активіста, юриста ОСОБА_10 .

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Пунктом 12 Постанови визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Встановивши, що частину оспорюваної інформації, яку поширив відповідач, та яку позивач просив визнати недостовірною і спростувати, є відтворенням публікації з газети «Нове життя» та дослівним відтворенням інтерв`ю громадського діяча, юриста ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належними відповідачами у даній справі також мали б бути газета «Нове життя» та ОСОБА_21 , проте позивач до цих осіб позовних вимог не заявляв.

ЦПК України не передбачає підстав і повноважень апеляційного суду притягувати відповідачів на стадії апеляційного розгляду, а залучення цих осіб до участі у справі у якості третіх осіб не сприятиме вирішенню спору по суті.

З огляду на положення ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому, зважаючи на положення статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», наявні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за публікацію вищевказаних відомостей та відсутні підстави для задоволення позову.

Цих вимог законодавства та обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкових висновків по справі про відмову в позові з підстав, що позивач не довів поширення відповідачем спірної інформації, а отже і порушення його особистих немайнових прав.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення районного суду з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав, наведених вище.

Інші доводи апеляційної скарги висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телеканал «Інтер» про спростування недостовірної інформації.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 29 січня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова