Справа № 595/912/20
Провадження 2/595/16/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської радипро позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Бучацький районний суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення останнього батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, не підтримує жодного контакту з сином, не надає коштів на його утримання.

Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

23 липня 2020 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 надав до суду відзив, відповідно до якого вважає, що позов про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав не може бути задоволений, оскільки відповідач не ухилявся і не ухиляється від своїх обов`язків батька по вихованню дитини. Позивач ОСОБА_1 у своєму позові вказує, що відповідач ніби-то самоусунувся від участі у вихованні сина та відмовився від його матеріального утримання. Відповідач ОСОБА_4 перебуває за межами України. Протягом всього періоду, регулярно телефонує до сина, спілкується з ним за допомогою засобів комунікації, передає перевізниками та пересилає для сина подарунки і необхідні кошти на його утримання. Про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина, серед іншого свідчить і те, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина.Крім того, відповідач надавав нотаріально посвідчену згоду для перетину сином державного кордону України з метою його відпочинку. Більше того, відповідач надавав і кошти для такого відпочинку. У відповідача на даний час закумульована частина коштів для навчання сина у вищому навчальному закладі.Таким чином, у відповідача завжди було, є та буде величезне бажання спілкуватися з сином, брати участь в його вихованні та завжди матеріально утримувати. Між сторонами існує конфлікт у зв`язку з ініціюванням позивачем процедури розірвання шлюбу з відповідачем, що негативно вплинуло на взаємовідносини з сином, який залишився проживати з матір`ю. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому відсутність між дитиною і батьком прямого контакту, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених в позові, просила позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що 27 серпня 2004 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі. Сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Син проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач неналежно виконує свої батьківські обов`язки, оскільки з моменту народження і по сьогоднішній час відповідач не проявляє будь-якої цікавості щодо дитини, його розвитку та стану здоров`я, не підтримує жодного контакту з ним. Все спілкування відповідача з сином зводиться до короткочасного телефонного дзвінка на день народження. Фактично відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання дитини, не бере участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я та не надає коштів на утримання.Просив позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 позов заперечив, суду пояснив, що ОСОБА_4 перебуває за кордоном, надає матеріальну допомогу на утримання сина ОСОБА_5 . Для навчання сина у вищому навчальному закладі відповідачем на даний час закумульована частина коштів. Відповідач постійно цікавиться життям сина, телефонує до нього. На прохання позивача ОСОБА_1 відповідач надавав нотаріально посвідчену згоду для перетину сином державного кордону з метою відпочинку, а також кошти на його відпочинок. Відповідач свідомо не ухилявся і не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, тому просив не позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав.

Представник третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радив судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує та просила суд справу розглядати у її відсутності.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 21.07.2010 року розірвано шлюб між сторонами.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року вбачається, що 18 серпня 2010 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радивід 19 листопада 2020 року, ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із письмових пояснень, поданих ОСОБА_1 в службу, вбачається, що впродовж 15 років син бачив батька всього чотири рази, родичі зі сторони колишнього чоловіка не спілкуються з ОСОБА_5 . Між батьком та дитиною не має спільних тем для розмов, натомість у дитини добрі стосунки з вітчимом. Позивач повідомляє, що не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки батько ОСОБА_4 частково надавав допомогу, передавав подарунки. Позивач вказує, що хоче створити повну сім`ю, а ОСОБА_8 має намір усиновити її сина. У письмових поясненнях від 07.10.2020 року, поданих в службу у справах дітей на електронну адресу, відповідач ОСОБА_4 зазначає, що у його діях відсутні будь-які підстави позбавлення батьківських прав, адже він не ухилявся і не ухиляється від виховання сина ОСОБА_5 . Повідомив, що 07.10.2020 року ним було здійснено переказ коштів у розмірі 200 євро на ім`я ОСОБА_1 .Питання про надання висновку розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 04.11.2020 року в присутності матері, дитини та представника відповідача.На комісії хлопчик підтвердив, що спілкувався з батьком у телефонному режимі, однак заявив, що ображений на нього та хоче мати таке ж прізвище, як у матері, вітчима та сестри. Тому, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. У своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Тобто, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов висновку про недоцільність позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радищодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є обов`язковим для суду (частини 5,6 статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Як визначено в статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд дійшов висновку, що прагнення відповідача ОСОБА_4 налагодити з дитиною відносини, відсутність доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина є підставами для відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12,76-81,263-265,268 ЦПК України, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 150, 164-167 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської радипро позбавлення батьківських прав -відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного тексту рішення - 28 січня 2021 року.

Суддя: В. Б. Федорончук