Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/266/18
Провадження № 2/945/49/21
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2021року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Жиган А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання Договору дарування недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання Договору дарування недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, щорішенням Миколаївського райсуду Миколаївської області від 1 грудня 2016 року за ОСОБА_1 було визнано права власності на спадщину за законом на 0.10 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину цього будинку, будівель, та споруд до нього. При цьому у мотивувальній частині свого рішенні суд прийшов до висновку, про те, що договір дарування 0.10 га земельної ділянки гр.. ОСОБА_3 , укладений 8 лютого 1997 року відповідає вимогам закону. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2017 року було змінено рішення Миколаївського районного суду, та ухвалено нове рішення за яким з мотивувальної частини рішення Миколаївського районного суду було виключено висновок щодо законності договору дарування земельної ділянки від 8 лютого 1997 року. Про наявність договору дарування земельної ділянки, та його недійсність позивач, ОСОБА_1 довідалась лише у 2016 році. Вважає що договір дарування, посвідчений четвертою державною нотаріальною конторою 08.02.1997 року за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 частину належної ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0.10 га є недійсним,оскільки згідно з рішенням виконкому Кіровської сільської Ради народних депутатів від 28.07.1994 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку, та господарських споруд земельну ділянку, площею 0.20 га у АДРЕСА_1 . Кіровської сільської Ради. Спірна земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_4 18 листопада 1996 року за №162. Станом на 08.02.1997 року, коли був укладений договір дарування, власниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 були: ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 в рівних частках по 1/2 частині домоволодіння, як спадкоємці померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . При цьому реальний поділ земельної ділянки не проводився. Але на час дарування земельної ділянки реального її поділу у встановленому законом порядку не було, саме тому не зрозуміло яка частина земельної ділянки була подарована. Внаслідок передачі у власність за договором дарування частини земельної ділянки, площею 0.10 га, інший співвласник 1/2 частини будинку ОСОБА_5 була позбавлена права на приватизацію своєї частки земельної ділянки, яка була призначена для обслуговування належної їй 1/2 частини будинку з господарськими будівлями, та спорудами. Оскільки права співвласника були порушені внаслідок посвідчення договору дарування, та порушенням вимог закону на думку позивача це тягне недійсність договору. Крім того, станом на час отримання у власність земельної ділянки ОСОБА_4 діяла норма ст. 17 ЗК в редакції від 13 березня 1992 року , за якою власники земельних ділянок, які їм були передані у власність радами народних депутатів не мали права протягом шести років з дня надання земельної ділянки у власність будь яким чином їх відчужувати. Згідно до діючого на той час Закону України , «Про Раду Міністрів Української РСР» та ст. 116 Конституції України, цей виконавчий орган не мав право скасовувати чи зупиняти дії Законів України. Таким чином, посилання на те ,що п. 6 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року, в редакції від 15.03.1993 року, щодо зупинення дії частини другої ст. 17 і ст. 23 ЗК України вважає незаконним.

26.04.2019 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує щодо задоволення позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими

Позивач та її представник в останє судове засідання не з`явилися.Натомість у попередніх засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилася,при цьому подала заяву про розгляд справи без її участі,також зазначила що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволені.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 18.11.1996року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК № 5394 площею 0,20га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд,будівництва, на підставі рішення виконкому Кіровської сільської ради від 28.07.1994 року №22.

08.02.1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Державний акт серія МК № 5394 має відмітку державного нотаріуса про те,що 08.02.1997 року за р.№2-152 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 0,10га з належних йому 0,20га у АДРЕСА_2 .

За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Вбачається, що оспорюваний договір дарування у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вимог ст. 30 ЗК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у

перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до наказу №14/5/48 від 06.0.1996 року "Про затвердження Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок" до договору купівлі-продажу земельної ділянки, якщо продавцем є громадянин, додається державний акт на право власності продавця на земельну ділянку. У випадку, коли продається частина земельної ділянки, нотаріус робить відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця на земельну ділянку ( розділ 2 п.2.6).

Право власності на земельну ділянку виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта, що посвідчує це право (розділ 3 п.3.10.). Дія пунктів 2.2., 2.6 абзаців другого і третього пункту 2.6, пункту 2.7, 2.8 поширюється на порядок посвідчення успадкування, договорів міни та дарування земельних ділянок.

Отже, з врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що нотаріус мав право робити відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця на земельну ділянку.

Також позивачка ОСОБА_7 посилається на те, що її батько - ОСОБА_4 в порушення вимог ст. 17 ЗК України 08.02.1997 року уклав договір дарування спірної земельної ділянки з ОСОБА_3 , оскільки він не вправі був протягом 6 років з часу набуття ним права власності, а саме з 28.07.1994 року, продавати або іншим шляхом відчужувати (дарувати) належну йому земельну ділянку.

Однак, відповідно до п. 6 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року, в редакції від 15.03.1993 року зупинено дію частини другої статті 17 і ст. 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету, тобто для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 17 ЗК України, в редакції від 22.06.1993 року, дію частини другої статті 17 ЗК України зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року.

Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року було зупинено видачу державних актів на земельні ділянки надані громадянам під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель на період з 15.01.1993 року по 01.02.2002 року.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" сільські, селищні, міські Ради народних депутатів мали забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Дію статей 17,23 Земельного кодексу щодо власників земельних ділянок, визначених ст. 1 цього Декрету, було зупинено.

Відповідно до абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу 2001р., який набрав чинності з 01.01.2002р., в редакції змін, внесених Законом України від 16.09.2008р. №509 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Даний Декрет втратив чинність згідно Закону України від 14.09.2006р. №139.

Таким чином, під час дії Декрету зупинялась дія ст. 17,23 Земельного Кодексу 1992р. щодо посвідчення права власності або права постійного користування на земельну ділянку державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів тільки у випадках посвідчення права власності громадянам України для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель(присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм установлених Земельним Кодексом України.

Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992р. №2201 були затверджені форми державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею, приватної власності на землю і право постійного користування землею.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтєю 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (…) [Конвенції]. Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на мовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 6 ЦКодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ч. 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, з врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 на 08.02.1997 року мав право розпоряджатися на власний розсуд належною йому частиною земельної ділянки, а нотаріус мав право робити відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця(дарувальника) на земельну ділянку, а тому позовні вимоги позивачки про те, що угода про дарування, спірної земельної ділянки, яка укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є нікчемною, тобто з підстав, які зазначені позивачкою, не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 203,215,234 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м.Миколаєва; паспорт серія НОМЕР_2 ;РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 про визнання Договору дарування недійсним- відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції-Миколаївський апеляційний суд.

Суддя М. М. Войнарівський