справа № 208/4072/20
№ провадження 2/208/572/21
19 квітня 2021 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:
Головуючого, судді - Івченко Т.П.,
Секретар судового засідання - Корнієнко К.Є.,
Представника позивача - адвоката Резніченко Л.І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про витребування майна з чужого незаконного володіння», суд -
1.Позиція сторони позивача.
У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 «про витребування майна з чужого незаконного володіння», уточнив який заявив вимоги у наступній редакції:
-витребувати у ОСОБА_2 , громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 наступне майно: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт.;
-зобов`язати ОСОБА_2 , громадянку України, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , протягом не більше одного місяця з дня набрання даним рішенням законної сили повернути ОСОБА_1 , громадянину України, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 наступні речі: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт.
В обґрунтування заявлений вимог, позивачем зазначено, що 18 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . В зазначеному вище нежитловому приміщенні тривалий час знаходився магазин жіночої білизни, який був обладнаний відповідним обладнанням та меблями, виготовленими по спеціальному замовленню, які є предметом даного позову, та заявлені у вимогах до витребування від відповідача.
На час продажу магазину там, на правах оренди, знаходився магазин одягу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який працює і до теперішнього часу.
Під час купівлі-продажу магазину, сторони обговорили питання щодо обладнання та меблі, які знаходились в магазині на час укладення правочину та у вартість нерухомого майна не входили.
Сторони погодили два варіанти дій за вибором покупця: по-перше, це викуп майна ОСОБА_2 на підставі окремого договору, по-друге, повернення вказаного майна продавцю - ОСОБА_1 . Для остаточного вирішення вказаного питання, покупець вказала про необхідність додаткового часу. ОСОБА_1 погодився надати ОСОБА_3 додатковий час для вирішення питання з майном.
Однак ніяких дій з боку ОСОБА_2 певний час не було здійснено, у зв`язку з чим ОСОБА_1 , звернувся до відповідачки з вимогою щодо надання останньою можливості забрати меблі та обладнання. Однак відповідачка зазначила, що оскільки ОСОБА_1 не зробив це на протязі двох тижнів після правочину купівлі-продажу, майно стало власністю ОСОБА_2 та відмовилась віддавати його. Спроби ОСОБА_1 забрати майно в добровільному порядку залишились марними, оскільки ОСОБА_2 чинила різни перешкоди, в тому числі, шляхом виклику наряду поліції.
Наявність спірного майна у відповідачки підтверджується показами свідків, фототаблицями.
02 квітня 2020 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся з листом до ОСОБА_2 з вимогою повернути належне йому майно, але вказана вимога залишилась без задоволення.
ОСОБА_1 вважає дії ОСОБА_2 , які заважають отримати належне йому на праві власності майно, протиправними та такими, що порушують його права як законного власника майна з посиланням на ст.ст. 317, 318, 387 ЦК України.
Позивач посилаючись на визначення позовних вимог як віндикаційного позову, визначає вартість майна, його вартістю на момент покупки та виготовлення у розміні 99 600,00 грн., з яких 14 600,00 грн. згідно договору поставки №D/326-12 від 17 липня 2012 року, та 85 000,00 грн. згідно договору на виконання робіт щодо виготовлення меблі від 01 березня 2012 року. Таким чином, ціна позову складає 99 600,00 грн. Позивач заявляючи що він є власником вказаного вище рухомого майна, як на доказ зазначеного посилається на договір придбання майна, та його виготовлення, квитанцію про сплату за придбані меблі, фототаблиці, покази заявлених свідків.
2.Позиція сторони відповідача.
Відповідач, будучи належним чином сповіщена згідно про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибула, заяв та клопотань не подала, причини неявки суду не повідомила. Також відповідачка не скористалася своїм право на подання відзиву на позов.
А тому, враховуючи що відповідач про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлені на адресу відповідача, і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними.
3.Процесуальні питання, заяви та клопотання сторін.
03.07.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовну заяву залишено без руху (а.с. 47-48).
03.07.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в задоволені клопотання про відстрочення сплати судового збору, в порядку статті 136 ЦПК України відмовлено (а.с.50-52).
13.07.2020 року на виконання ухвали від 03.07.2020 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків (а.с. 55-70).
28.08.2020 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження в загальному порядку та призначено підготовчий розгляд (а.с. 73).
10 лютого 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
4. Правові норми законодавства застосовані судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ч. 1 ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Згідно до ч. 2 ст. 181 ЦК України, Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
У відповідності до ст. 184 ЦК України:
Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її (ч. 1 ст. 184 ЦК України).Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (ч. 2 ст. 184 ЦК України). Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою (ч. 3 ст. 184 ЦК України). Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч. 4 ст. 184 ЦК України).
Згідно до ч. 1 ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
5. Фактичні обставини встановлені судом.
01.03.2012 року між ОСОБА_1 , як замовником, та ОСОБА_4 , як виконавцем укладений договір на виконання робіт з виготовлення меблів (а.с. 10-11), згідно до переліку: комод - 6 шт; тумби з висувними ящиками - 2 шт.; стійкі під одяг пересувні - 3 шт.; настінна панель-шафа з полицями - 1 шт.; настінна стійка для довгого одягу - 2 шт.; стійка з полицями пересувна - 1 шт.; тумба на ресепшен - 1 шт; вставка з тканини на стіни - 6 шт..
Згідно до акту прийму-передачі від 09.07.2012 року за замовленням № 04240249 від 24.04.2012 року (а.с. 15) ОСОБА_5 як замовником отримано люстра абажур білий.
17.07.2012 року між ОСОБА_5 , як замовником, та ОСОБА_6 як виконавцем укладено договір поставки № D/326-12 (а.с. 13-14), щодо меблів, предметів інтер`єру, освітлення - стілець у тканині - 2 шт.
18.12.2019 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, магазину за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджено копією нотаріально посвідченого договору (а.с. 6-7).
02.04.2020 року ОСОБА_1 скерував на адресу ОСОБА_2 лист претензію щодо мирового врегулювання та можливості отримання «…меблі та обладнання, які знаходяться у приміщенні АДРЕСА_3 …». (а.с. 8).
Підтвердження розташування меблів та магазину за адресою - АДРЕСА_3 , з боку позивача підтверджено фототаблицею (а.с. 16-40).
Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,, ОСОБА_9 підтвердили що раніше до продажу позивачем приміщення за адресою АДРЕСА_3 , здійснювала підприємницьку діяльність ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача ОСОБА_1 , та що на час використання приміщення ОСОБА_5 у приміщенні знаходилися меблі замовлені позивачем, які були виготовлені під індивідуальне замовлення.
6. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.
Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно , має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем заявлені вимоги щодо майна, яке ним визначено як: комоди - 6 шт., тумби з висувними скляними шухлядами 2 шт., стійки під одяг пересувні - 3 шт., настінна панель-шафа з полицями - 1 шт., настінна стійка для довгого одягу - 2 шт., стійка з полками пересувна - 1 шт.,тумба на ресепшн - 1 шт., вставки тканинні на стінах - 6 шт., кронштейни для білизни - 54 шт., стілець - 2 шт., люстра - 1 шт., бра над дзеркалами - 2 шт., дзеркала в примірочних і на колонах - 4 шт., гардини в примірочних - 2 шт., килими в примірочних - 2 шт., пуфи в примірочних - 2 шт., батареї настінні - 4 шт., манекени - 2 шт..
При цьому жодних індивідуальних-родових ознак або характеризуючих даних щодо заявленого рухомого майна, таких як розмір, колір, матеріал, найменування виробника, дата виготовлення, складові такого майна тощо, позивачем не зазначено, а подані докази позивачем не містять будь-якої інформації щодо визначення індивідуальних-характеризуючих чи родових ознак майна заявленого у позові.
Згідно до зазначеного позову, позивачем також заявлено вимогу і про витребування вказаного майна, із чужого незаконного володіння відповідача, як рухомого майна, із зобов`язанням останнього передати позивачу зазначене майно, при цьому позивачем не враховано, що у разі виконання судового рішення у резолютивній частині повинно бути зазначене не вид майна, а його індивідуальні-характеризуючи данні, а у разі такого визначення майна у виді як заявлено позивачем лише його найменування та кількості без зазначення індивідуально-характеризуючих даних майна, забезпечити належне виконання рішення, не буде можливим.
Дослідив надані стороною позивача докази, заслухав свідків сторони позивача, суд вважає необхідним зазначити, що стороною позивача належними та допустимими доказами не підтверджено право власності позивача на заявлене у позові майно.
Таким чином, заявляючи позовні вимоги щодо рухомого майна, позивачем не дотримано вимог ст. 184 ЦК України.
Так, згідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, згідно до якої майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Таким чином, майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов`язки.
Відповідно до ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.
Як вбачається із договору замовлення від 01.03.2012 року (а.с. 10), де замовником є позивач, договір не містить будь-які характеризуючи данні щодо майна яке замовляється. Ні в договорі, ні в будь-якому іншому додатку до договору не відображено ні виду майна, ні його найменування, ні його розміру, складових зазначеного майна, ні виду матеріалу із якого воно виробляється, тощо.
Щодо договору поставки від 17.07.2012 року (а.с. 13), то за даними відображеними у договорі встановлено, що замовником є не позивач, а 3-я особа, а саме ОСОБА_5 . Жодного належного доказу віднесення ОСОБА_5 до осіб, які мають спільні права із позивачем, в тому числі право власності, визначені Сімейним Кодексом України, як спільне сумісне майно подружжя, стороною позивача до справи не подано.
В той же час, згідно до договору поставки вбачається, що у п. 1 Договору, відображено що предметом договору є товар данні щодо якого містить специфікація до договору, яка і була долучена стороною позивача (а.с. 14).
Як вбачається, специфікація (а.с. 14) містить індивідуальні характеризуючи ознаки придбаного товару, в тому числі: фабрика, модель, артикул, найменування, одиницю виміру, кількість вартість, але при цьому згідно до позовних вимог, позивачем не зазначено даний товар як предмет спору з його індивідуальними характеризуючими даними.
Ті ж самі обставини встановлені і з приводу зазначеної у позові люстри, яка також не визначена індивідуальними характеризуючими данними, з врахуванням наданого акту прийому-передачі від 09.07.2012 року (а.с. 15).
Крім того, згідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення, магазину за адресою АДРЕСА_3 , від 18.12.2019 року (а.с. 6-7), жодних умов договору не зазначає будь-які зобов`язання сторін щодо будь-якого рухомого майна, яке б знаходилося у зазначеному приміщенні на час укладання договору.
Таким чином, стороною позивача не підтверджено наявність належного на праві власності позивачу майна, на підставі допустимих доказів, та що саме майно позивача на час звернення із позовом та на час розгляду спору по суті, заявлене у позові знаходиться у приміщенні № 28, та факт протиправного утримання такого майна відповідачем.
Як вказувалось вище об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.
Суд вважає, що майно перелічене в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, такими як колір, дата виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому, у розумінні ст. 184 Цивільного кодексу України, є замінним майном аналогічного виду.
Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України витребуваною може бути тільки індивідуально-визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи.
Враховуючи, що позивачем не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації) можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.
Так, у відповідності до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі,
безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних
обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у
статтях 215 - 217 ЦПК ( 1618-15 ).
Крім того, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а враховуючи що належних та допустимих доказів стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог не надано, визначити індивідуальні ознаки майна позивач не зміг, а тому позовні вимоги є такими що задоволенню не підлягають.
7. Судові витрати.
Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 з зазначених вище підстав задоволенню не підлягають, а тому понесені витрати стороною позивача на оплату судового збору та інші судові витрати, - покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 258,259,263265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про витребування майна з чужого незаконного володіння» - відмовити повністю.
Згідно до ч. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 .
Повний текст судового рішення виготовлений 29 квітня 2021 року.
Суддя Івченко Т. П.