Справа № 286/1167/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду , -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь 88835 грн. як шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду, мотивуючи тим, що виконавче провадження з приводу примусового виконання рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, що на момент розгляду справи було еквівалентно 21520 грн., закінчено лише 01.10.2019 року у зв`язку із фактичним виконанням та стягненням із відповідача на користь позивача 21520 грн. За період з 20.05.2004 року по 01.10.2019 року в державі відбулися значні інфляційні процеси. Сума 21520 грн., яка була визначена судовим рішенням як еквівалент 4000 доларів США на час розгляду справи, утримувалися із заробітної плати боржника у період з 11.11.2015 року по 01.10.2019 року. Проте у вказаний період сума 21520 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ, була еквівалентом 814,26 доларів США. Оскільки судовим рішенням було визначено основною валютою суми боргу долар США, то позивач вважає, що йому спричинено майнову шкоду на суму 3203,50 доларів США (4000-814,26), що на поточний час еквівалентно 88835 грн. (3185,74 доларів США * 27,8852 - офіційний курс НБУ для гривні на поточний час). Тому на підставі статей 22, 1049, 1166 ЦК України позивач просить позов задоволити.

У встановлений судом строк відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити повністю з мотивів його безпідставності та необґрунтованості.

В судовому засіданні позивач позов підтримав просив його задоволити, з мотивів у ньому наведених. Представник відповідача проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Між сторонами у справі 27.02.1999 року було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 грошову суму еквіваленту 4000 доларів США без нарахування процентів, яку зобов`язувалася повернути у строк до 01.04.1999 року. Зокрема у п.4 договору зазначено, що при будь-яких обставинах на момент повернення боргу грошова сума повинна бути еквівалента 4000 доларів США.

У зв`язку з невиконанням договірного зобов`язання щодо повернення коштів, ОСОБА_1 у 2004 році звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 27.02.1999 року.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 року у справі № 2-80/04, яке набрало законної сили 21.06.2004 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, як суми боргу. При цьому в резолютивній частині рішення також зазначено: «В разі неможливості стягнення боргу в доларах США стягнути 21520 грн., як суму еквівалентну сумі боргу в доларах на час розгляду справи».

На виконання судового рішення Овруцьким районним судом Житомирської області 19.01.2005 року був виданий виконавчий лист № 2-80. По вказаному виконавчому листу № 2-80 від 19.05.2005 року було відкрито виконавче провадження 09.03.2005 року, яке було завершено 18.10.2012 року. По вказаному виконавчому листу було повторно відкрито виконавче провадження 03.08.2015 року, яке було закінчено 01.10.2019 року у зв`язку із повним фактичним виконанням - стягненням із заробітної плати боржника протягом періоду з 11.11.2015 року по 01.10.2019 року боргу в загальній сумі 21520 грн. Будь-які рішення державного виконавця у встановленому порядку сторонами виконавчого провадження не оскаржувалися. Вказані обставини стверджуються листами Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 14.02.2020 року № 11390 та від 27.01.2021 року № 1271.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20.05.2004 року у справі № 2-80/04 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, як суми боргу, а разі неможливості стягнення боргу в доларах США - стягнення 21520 грн., як суми еквівалентної сумі боргу в доларах на час розгляду справи - не скасовано, не змінено і набрало законної сили.

Сума боргу в загальному розмірі 21520 грн. повністю сплачена відповідачем на користь позивача у виконання судового рішення, постановленого по суті спору між сторонами з приводу невиконання договірного зобов`язання.

Відтак, при вирішенні спору про стягнення шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду, не підлягає застосуванню норма статті 1049 ЦК України, яка визначає обов`язок позичальника повернути грошові кошти у тій самій сумі, що були передані позикодавцем, і на яку як на підставу позовних вимог покликається позивач, оскільки щодо повернення суми позики за договірним зобов`язанням спір вирішений судом і існує судове рішення від 20.05.2004 року, яке набрало законної сили та повністю виконане.

Правовою підставою позовних вимог позивачем зазначено також статтю 22 ЦК України, якою врегульовано відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, і статтю 1166 ЦК України, яка передбачає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Так, відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких суб`єктом примусового стягнення коштів виступав орган державної виконавчої служби, який є відповідальним за свої дії чи бездіяльність в рамках конкретного виконавчого провадження у межах і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В межах виконавчого провадження у період з 03.08.2015 року по 01.10.2019 року боржник поступово повністю виконав грошове зобов`язання в гривневому виразі, присуджене за судовим рішенням. Сам факт тривалого виконання рішення суду, з приводу якого здійснювалося виконавче провадження, не є підставою для висновку про наявність майнової шкоди та причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою майновою шкодою.

Обґрунтовуючи розмір майнової шкоди, позивач покликається на інфляційні процеси.

Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, і з боржника можуть бути стягнуті відповідні суми, на підставі і в порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Проте здійснений позивачем у позовній заяві розрахунок не ґрунтується на нормах статті 625 ЦК України і суперечить ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», якою передбачено, що гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні і всі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні. А тому в основу розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути покладено лише грошове зобов`язання у національній валюті України в гривневому виразі, а не в іноземній валюті чи прив`язці до її курсу щодо гривні.

За наведених обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Позивачем звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.06.2021 року.

Суддя: В. І. Вачко