Справа № 127/5919/21
Провадження № 22-ц/801/1070/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 рокуСправа № 127/5919/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Драчук Тамарою Миколаївною на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року, постановлену у складі судді Воробйова В.В., в залі суду,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме 4/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на спірне майно, мотивуючи заяву тим, що невжиття таких заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на 4/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , до складу яких входить: в житловому будинку літ. «А» - коридори 1-1, 1-6, 2-1, 2-5, туалети 1-2, 2-2, ванни 1-3, 2-3, кухні 1-4, 2-4, кімнати 1-5, 1-7, 1-8, 2-6, 2-7, 2-8, частина сходової клітини І площею 3,5 кв.м., котельня VІІІ загальною площею 171,0 кв.м., в тому числі житловою 107,8 кв.м., тераса 1/3 літ. «а», убиральня 1/3 літ. «Г», гараж літ. «Ж», сараї літ. «Б», «В»,» Д», навіс літ. «б», що належать ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), в межах позовних вимог.

Задовольняючи вказану заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з урахуванням предмету спору, виходив з наявності достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 , діючи через свого представника, подала апеляційну скаргу, вказуючи, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою, постановленою за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що заява позивача про забезпечення позову грунтується виключно на припущеннях щодо неможливості виконання судового рішення, винесеного за результатами розгляду справи та не обгрунтовується належними та допустимими доказами у розумінні ст. 78, 79, 80 ЦПК України. Позивачем не надано суду будь яких доказів того, що відповідачі мають намір вчиняти дії з приводу вказаного вище житлового будинку до вирішення даного спору по суті та що існують обставини, які свідчать про ризик невиконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що оскаржувана ухвала суду не містить належного обгрунтування накладення арешту не на всі приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 .

При цьому, позивачем у заяві про забезпечення позову не зазначено та не надано жодних доказів на підтвердження дійсної (орієнтовної) вартості нерухомого майна на момент подачі заяви про забезпечення позову до суду, яке належить на праві власності відповідачам та на яке позивач просить накласти арешт.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, понесених скаржником у розмірі 8 000 грн та судового збору в розмірі 454 грн.

27 квітня 2021 року ОСОБА_1 надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому наведено доводи на спростування вимог апеляційної скарги та вказано про законність ухвали суду першої інстанції, яку остання просила залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість ухвали суду.

ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому адвокатом Драчук Т.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її відрядженням, однак судова колегія вважає за необхідне в задоволенні вказаного клопотання відмовити та визнати за неповажну причину неявки останньої в судове засідання, оскільки наведені у клопотанні причини неявки не підтверджені будь-якими належними доказами, при цьому причин неявки в судове засідання самої ОСОБА_2 взагалі не наведено.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існує спір з приводу витребування майна із чужого незаконного володіння. Предметом спору є 4/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстроване за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 20.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я.А.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, судом першої інстанції було враховано предмет спору та зроблено висновок про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (частини сьома та восьма статті 158 ЦПК України).

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Позов забезпечується , зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

Зазначений спосіб забезпечення позову повинен мати належний та дієвий засіб, яким досягається та мета, на досягнення якої такий спосіб був спрямований.

Враховуючи те, що предметом спору є витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до порушення прав позивача, зокрема права на частину житлового будинку і може бути ускладнено захист її прав у разі задоволення позову.

За таких обставин, обрання судом першої інстанції такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке належить відповідачам, є таким, що відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та обмеження можливості користування майном, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, спірне майно може бути відчужене, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним нею способом, а навпаки, утруднить її правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів відносно права власності на частку житлового будинку.

За таких обставин, враховуючи предмет позову та характер правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просила позивач, є співмірними із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду будь яких доказів того, що відповідачі мають намір вчиняти дії з приводу спірного житлового будинку до вирішення даного спору по суті, і тому відсутні підстави для забезпечення позову, апеляційний суд відхиляє, оскільки умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, що знайшло своє підтвердження під час вирішення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по суті заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, із заявленими нею позовними вимогами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки такий захід забезпечення як арешт майна, зокрема, частини спірного житлового будинку, є співмірним із заявленими вимогами, враховуючи, що ОСОБА_1 просила суд витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, і фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Звертається увага на те, що у разі зміни обставин за яких було вжито заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про скасування таких заходів у порядку визначеному ст. 158 ЦПК України.

Оскільки постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає, тобто розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Драчук Тамарою Миколаївною залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук