Справа № 461/8625/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/207/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Юрківа О.Р. від 24 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) суму боргу за кредитним договором 61 617 грн. 73 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ) 1705,53 грн. сплаченого судового збору.

Дане рішення оскаржило АТ «Ідея Банк».

В апеляційні скарзі просять скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимоги АТ «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 14323,73 грн.; та ухвалити в цій частині нове рішення, котрим вище вказану вимогу АТ «Ідея Банк» задовольнити у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь АТ «Ідея Банк» (ідентифікаційний код в ) понесені у даній справі судові витрати у розмірі 5255 грн., що складаються з наступного: 2102 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 2100 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також 3153 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. Вказують, що із вище вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з Відповідача 14323,73 грн. заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості не погоджуються, вважають таке ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в цій частині, з огляду на що вище вказане судове рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. Не погоджуються із висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою. Вказаний висновок суду першої інстанції не враховує того, що Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі, укладено 20.06.2019, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016, що набрав чинності 10.06.2017. Вище вказаний Закон України «Про споживче кредитування» був прийнятий на заміну раніше чинній ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка до прийняття вище вказаного Закону регулювала правовідносини у сфері споживчого кредитування. Іншими словами, абзац 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, - втратив чинність ще до укладення Кредитного договору, а саме 10.06.2017, з огляду на що такий не може бути застосований до спірних у даній справі правовідносин, як і судова практика з приводу застосування вище вказаної норми, адже така вже не є актуальна. Отже, чинне на момент укладення Кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування (до котрих відноситься Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі), умов, що передбачають сплату споживачами (у даному випадку відповідачем) плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості (що є синонімічними поняттями), чого не було враховано судом першої інстанції під час вирішення даної справи. Також вважають хибним висновок суду першої інстанції щодо нікчемності передбаченої Кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, адже такий суперечить ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно якої правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом, в той час коли законодавством, чинним на час укладення Кредитного договору, не було заборонено передбачати у договорах споживчого кредиту умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, як і не передбачено вимоги щодо безоплатності послуг, за які вище вказана плата встановлена, а отже недійсність вказаної умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною. Відтак, за відсутності рішення суду, котрим було б визнано недійсною вище вказану умову Кредитного договору про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості (для чого, як вже вказувалося вище, відсутні підстави), така, як і Кредитний договір в цілому, охороняється передбаченою ст. 204 ЦК України презумцією правомірності правочину, за якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги АТ «Ідея Банк» про стягнення з Відповідача заборгованості по оплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту у сумі 14323,73 грн. є результатом інертного та помилкового застосування законодавства, внаслідок чого судом першої інстанції у даній справі було неправильно застосовано Закон України «Про споживче кредитування», а також, всупереч ч.4 ст. 263 ЦПК України, не враховано висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.3 ст. 1, ст.5, ч.2 ст. 10, ст.ст. 76,77, ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 141, ст. 280 ЦПК України, ч.2 ст. 215, ч.ч.1,3 ст. 549, ст.ст. 509, 526, 610, 611, 1048, 1054, ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, ч.ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16, постанову Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №708/195/19 та 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що відповідно до укладеного 20.06.2019 року договору №Z62.21281.005389109 між позивачем і відповідачем, ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 82226 грн. 00 коп., зі сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленими кредитним договором графіком щомісячних платежів. Суд встановив, що позивачем 10.08.2020 року відповідачу направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідної даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. Відповідачка своїх договірних зобов`язань за кредитним договором не виконала. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 становить у загальному розмірі 75941 грн. 46 коп., що складається з основного боргу 16900 грн. 79 коп.; простроченого боргу 38740 грн. 01 коп.; прострочених процентів 5246 грн. 18 коп.; строкових процентів 223 грн. 68 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 970 грн. 27 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 13353 грн. 46 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 507 грн. 07 коп. Суд встановив, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі. Однак позивачем, в розмір заборгованості, заявленої у позові, нараховану плату за обслуговування кредиту 970,27 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту 13353,46 грн. Суд зазначив, що згідно п.1.5 кредитного договору №Z62.21281.005389109 від 20.06.2019 року та згідно із договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використання засобів електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в контакт - центрі банку, шляхом направлення СМС - повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із застосування різних каналів зв`язку тощо. Однак, всупереч ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якою надання інформації щодо кредиту відповідача має бути безоплатна, позивачем було встановлено плату за надання такої інформації. Суд зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь - якою зустрічною оплатою збоку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором , тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту - позивальнику. Враховуючи наведене, Акціонерне товариство «Ідея Банк» не мало права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Суд вважав, що така умова договору є нікчемною та не потребує визнання недійсною. Враховуючи наведене, позовна вимога АТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою і в цій частині позов задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, суд вважає позов АТ «Ідея Банк» підставним та підлягає до задоволення в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів у загальній сумі у розмірі, та водночас відмовив у задоволенні частини вимог, що стосується стягнення плати за обслуговування кредиту. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважав за необхідне стягнути з відповідача пропорційну задоволеним вимогам суму сплаченого АТ «Ідея Банк» судового збору в розмірі 1705,53 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

20.10.2020 АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 75941,46 грн., та стягнути судовий збір в розмірі 2102 грн., що сплачений при поданні позовної заяви.

Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до кредитного договору №Z62.21281.005389109, укладеного 20.06.2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 відповідачу було надано кредит в розмірі 82226 грн. 00 коп., зі сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала, а саме заборгувала позивачеві кошти у загальному розмірі 75941 грн. 46 коп., що складається з основного боргу 16900 грн. 79 коп.; простроченого боргу 38740 грн. 01 коп.; прострочених процентів 5246 грн. 18 коп.; строкових процентів 223 грн. 68 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 970 грн. 27 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 13353 грн. 46 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 507 грн. 07 коп. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, - 20.06.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування №Z62.21281.005389109, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 82226 грн., зі сплатою 15 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с.24-25).

Судом встановлено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами. (а.с. 31-32) Проте, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію, та інші платежі за кредитним договором.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи виписки з особового рахунку по кредитному договору, останній платіж ОСОБА_1 здійснила ще 16.09.2020 р.

Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2020 року становить 75941,46 грн. та складається з основного боргу 16900,79 грн., простроченого боргу 38740,01 грн., прострочених процентів 5246,18 грн., строкових процентів 223,68 грн., нарахованої плати за обслуговування кредиту 970,27 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту 13353,46 грн. та пені 507,07 грн. (а.с.36).

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, на адресу ОСОБА_1 банком направлено вимогу від 10 серпня 2020 року про усунення порушення кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями списків про згрупування поштових відправлень. Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. (а.с. 37-41)

Однак, ОСОБА_1 належним чином не відреагувала на вимогу та зобов`язань за вищезгаданим договором кредиту не виконала.

Разом з тим, судом встановлено, що в розмір заборгованості, заявленої у позові, позивачем було нараховану плату за обслуговування кредиту в розмірі 970,27 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту 13353,46 грн.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Судом встановлено, що крім заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, до вимог банку було включено також плату за обслуговування кредиту.

Тобто, позивачем до заявлених позовних вимог було нараховано плату за обслуговування кредиту, пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 5 Додатку №1 до Договору кредиту та страхування Z62.21281.005389109 від 20.06.2019 року, а саме - у порядку повернення кредиту.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

Положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 708/195/19.

Як стверджується матеріалами справи, пунктом 1.5 Кредитного договору від 20.06.2019 р. позичальнику (відповідачці) фактично було встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 5 Додатку №1 до Договору кредиту, а саме - у порядку повернення кредиту, у графі «інші послуги банку». І ця щомісячна плата не залежить від потреби позичальника у інформації щодо його кредиту: тобто позичальник взагалі може не звертатися до Банку за отриманням такої інформації, однак щомісячно повинен платити за таку ненадану послугу, оскільки плата за неї є складовою частиною кожного щомісячного платежу.

Відтак, оскільки Банком у Кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, то суд обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача плати за обслуговування кредитної заборгованості і доводи апеляційної скарги Банку цих висновків суду не спростовують.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра