Номер провадження: 22-ц/813/3756/21
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 адвоката Клепикова М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Козлова Олександра Олександровича, на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 29 жовтня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

26.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 352004,76 грн., а також судові витрати у справі (а.с. 1-7).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_2 було складено розписку від 16.06.2017 року. Згідно умов договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти до 17.11.2017 року. Однак, станом на 26.10.2020 року ОСОБА_2 грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Крім, цього в позовній заяві міститься вимога позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від сплати боргу, а накладення арешту забезпечить виконання рішення.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 29 жовтня 2020 року у задоволенні вимоги позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено (а.с. 24-25).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Козлова О.О., посилаючись на порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 29 жовтня 2020 року, та постановлення нової, якою вимогу про застосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на двокімнатну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі приватної власності, задовольнити (а.с.27-35).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановлячи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову складає 352 004,76 грн., в той час як вартість квартири, на яку позивач просив накласти арешт, щонайменше складає 628 476 грн., за які він придбав цю квартиру 02.05.2019 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами майнового характеру.

Також суд правильно зазначив, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю позовним вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що на момент розгляду судом вимоги про забезпечення позову позивачем не надано відповідних та достатніх доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на викладене, суд обгрунтовано відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки накладення арешту на майно, вартість якого не є співмірною із позовними вимогами, а також без вирішення питання щодо зустрічного забезпечення, в даному випадку є неможливим.

Зазначені обставини свідчать про те, що після усунення вказаних недоліків, позивач ОСОБА_1 може подати до суду нову заяву про забезпечення позову.

У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Крім того, згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра