Номер провадження: 22-ц/813/2128/21
Номер справи місцевого суду: 520/9435/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 27
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватний нотаріус ОМНО Гончарова Світлана Юріївна про визнання недійсним договору застави майнових прав, -

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом в якому просив визнати недійсним договір застави майнових прав, укладений 06 лютого 2006 року між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), зняти заборону на відчуження майна та виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження майнових прав згідно з договором від 12 січня 2006 року № 3Б-1-83 про інвестування. Позовну заяву мотивував тим, що 12 січня 2006 року він уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест-Прогрес» (далі ТОВ «Інвест-Прогрес») зазначений вище договір про інвестування в будівництво житла, 06 лютого 2006 року уклав з банком кредитний договір № 014/0049/74/45162 на отримання кредиту на споживчі цілі у розмірі 120 тис. дол. США та договір застави майнових прав на нерухоме майно, що будувалося. На момент звернення до суду з цим позовом будівництво житла зупинено, а його разом з іншими інвесторами визнано потерпілими у кримінальному провадженні. Зазначав, що він сплатив вартість майнових прав на квартиру в повному обсязі, виконав свої грошові зобов`язання за договором від 12 січня 2006 року № 3Б-1-83 про інвестування. На момент укладення оспорюваного договору Закон України «Про іпотеку» не визначав майнові права як предмет іпотеки. Позивач вважав, що відповідно до статей 15, 16, 215, 216 ЦК України із зазначеної вище підстави він мав право оспорювати договір застави майнових прав (т.1, а.с 1-24).

14 лютого 2017 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Прохоров П.А.) позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", третя особа: Приватний нотаріус ОМНО Гончарова Світлана Юріївна про визнання недійсним договору застави майнових прав задоволено частково. Визнано недійсним договір застави майнових прав від 06 лютого 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою Світланою Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №393. В задоволенні інших вимог позову відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн (т.1, а.с 130-133).

06 квітня 2017 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направила апеляційну скаргу до Київського районного суду м. Одеси в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (т.1, а.с 140-163).

12 вересня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області (головуючий суддя Цюра Т.В., судді Сегеда С.М., Кононенко Н.А.) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзень Банк Аваль», третя особа: Приватний нотаріус ОМНО Гончарова Світлана Юріївна про визнання недійсним договору застави майнових прав залишено без змін (т.1, а.с 206-209).

09 жовтня 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року. Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 04 листопада 2016 року уклала з ОСОБА_4 договір відступлення права вимоги, зокрема за кредитним договором від 06 лютого 2006 року № 014/0049/74/45162 та договором застави майнових прав, які укладалися між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 . Визнання судами недійсним оспорюваного договору порушує її права та обов`язки як заставодержателя; банк не є належним відповідачем, а незалучення ОСОБА_1 до участі в справі позбавило її права скористатися належними процесуальними правами, зокрема подати заяву про застосування позовної давності (т.1, а.с 217-233).

20 листопада 2019 року рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження (т.1, а.с 252-255).

24 грудня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Сєвєрова Є.С.) відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзень Банк Аваль», третя особа: Приватний нотаріус ОМНО Гончарова Світлана Юріївна про визнання недійсним договору застави майнових прав та повернуто її скаржнику. Справу повернуто до Київського районного суду м. Одеси (т.2, а.с 4-6).

23 січня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до Київського районного суду м. Одеси заяву про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року (т.3, а.с 1-24).

25 лютого 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Петренко В.С.) заяву представника ОСОБА_1 адвоката Краснопивцева Олексія Костянтиновича про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року по цивільній справі №520/9435/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватний нотаріус ОМНО Гончарова Світлана Юріївна про визнання недійсним договору застави майнових прав залишено без задоволення (т.3, а.с 74-79).

23 березня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 засобами ІНФОРМАЦІЯ_1 направив апеляційну до Київського районного суду м. Одеси скаргу на заочне рішення від 14 лютого 2020 року. Апелянт пояснює, що 04 листопада 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 , посвідченим 06 лютого 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., зареєстрованим № 393. Таким чином, при розгляді справи у суді першої інстанції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був неналежним відповідачем. При цьому, ні позивач ні відповідач не повідомили суд про заміну сторони у зобов`язанні, що унеможливило участь належного відповідача у справі, та відповідно належний відповідач також не знав і не міг знати про наявність судового провадження, що також унеможливило подання заяви про залучення до справи. Крім того, ОСОБА_1 не брала участь у справі, як належний відповідач, а тому була позбавлена можливості заявити про необхідність накладення арешту на заставлене майно у випадку визнання договору застави недійсним. Крім того, оскільки договір було укладено 06 лютого 2006 року, позов подано 04 серпня 2016 року, а ОСОБА_1 не брала участі у справі, як належний відповідач, а тому була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності. Як вказує апелянт, суд першої інстанції по суті спору, прийшов до передчасного висновку про недійсність договору застави лише з тієї підстави, що Закон України «Про іпотеку» прямо не передбачав можливість передання в іпотеку майнових прав. Апелянт просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Витребувати від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. копію нотаріальної справи з посвідченням договору про відступлення права вимоги за договором застави майнових від 04 листопада 2016 року №1716.

17.08.2020 року від представника ОСОБА_3 адвоката Курило В.Г. надійшли заперечення на апеляційну скаргу. Представник позивача зазначила, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 ЗУ «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки в зв`язку з цим при укладенні договору були порушені вказані положення. При цьому представник позивача зазначила, що апелянт не є стороною оспорюваного правочину та має право вимоги лише грошових зобов`язань просила суд, а також зауважила, що договір відступлення права вимоги оспорюється в рамках іншого судового провадження. Тому представник позивача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 20.05.2021 року позивач ОСОБА_3 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт як ініціатор процесу на даній стадії повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та має можливість отримувати інформацію щодо скарги у вільному доступі в мережі Інтернет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 12.01.2006 року, на час укладення оспорюваного договору іпотеки, стаття 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною до 14 січня 2009 року, не визначала майнові права як предмет іпотеки, у зв`язку із чим, при укладенні вказаного договору, були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. При цьому суд дійшов висновку, що рішення суду про визнання договору, на підставі якого реєстратором було вчинено запис про обтяження є належною підставою для скасування такого обтяження, та таким чином заявлення позивачем спору з приводу зняття заборони відчуження та виключення її з державного реєстру є передчасним, та таким, що не має під собою фактичних підстав. До матеріалів справи не долучено жодних відомостей, що свідчили б про наявність у відповідача відповідних повноважень на зняття чи виключення запису про обтяження з зазначеного реєстру, що вказує на неналежність відповідача за такою вимогою. Зняття заборони на відчуження майна та виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження майнових прав, за наявності на таке визначених спеціальним законом підстав, є публічною діяльністю, що здійснюється суб`єктом владних повноважень, а отже у випадку наявності спору, що виникає з такої діяльності, його належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Тому суд вирішив частково задовольнити позовні вимоги.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №014/0049/74/45162, відповідно до умов якого, кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору, 06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Гончаровою С.Ю. Вказаний договір зареєстровано у відповідному реєстрі за №393, та відповідно до його змісту. Такий договір забезпечує виконання заставодавцем зобов`язань перед банком, що випливають з укладеного між ними кредитного договору №014/0049/74/45162.

Відповідно до п. 1.2. договору застави в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором заставодавець на умовах, передбачених цим договором, передає в заставу майнові права за договором № 3Б-1-83 про інвестування від 12.01.2006 року на квартиру за будівельним № НОМЕР_1 , в будинку за будівельним № 1 секція 3,7 поверх, по АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

За положеннями ст.ст. 1, 5 закону «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору застави майнових прав) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Отже, на момент укладення договору застави від 06.02.2006 року положеннями ЗУ «Про іпотеку», зокрема статті 5, не визначала майнові права в якості предмету іпотеки. Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Вище вказане узгоджується з позицією Верховного суду України в постанові від 16.03.2016 року в справі № 6-290цс16.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Апеляційний суд звертає увагу на те, що сторонами оспорюваного договору застави майнових прав виступали ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору застави майнових прав. Як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» брав участь в справі, отримував судову кореспонденцію та, в тому числі, подавали заперечення на позовну заяву, а також був присутній в судових засіданнях в процесі розгляду справи (т. 1, а.с. 33, 37, 83-84, 87-88, 110, 126).

Як зазначив КЦС ВС в своїй постанові від 20.11.2019 року, переглядаючи ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12.09.2017 року в цій справі № 520/9435/16 позов у цій справі пред`явлено ОСОБА_3 у серпні 2016 року до належного відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», представник якого отримував судові повістки, приймав участь у розгляді справи, до 20 жовтня 2016 року надавав пояснення у справі.

Про будь-який намір банка відчужити право вимоги за укладеними з ОСОБА_5 кредитним договором та договором іпотеки (застави майнових прав) суд до відома не ставився. Відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій (далі ЦПК України 2004 року), у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Ухвалене судом першої інстанції заочне рішення може впливати на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки вона вважає себе процесуальним правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». З урахуванням викладеного, всі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу ОСОБА_1 у справу, обов`язкові для неї так само, як вони були обов`язкові для банку (частина друга статті 37 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З врахуванням вище наведеного апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. Так само апеляційний суд відхиляє посилання апелянта щодо застосування строків позовної давності з огляду на ч. 2 ст. 55 ЦПК України відповідно до якої усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 03 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

20.05.2021 року м. Одеса