Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2021 Справа №607/22268/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Хримко У.А.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи змінені позовні вимоги позивач зазначила, що 22.07.2007 між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2019 було розірвано. За час подружнього життя спільними зусиллями та коштами сторонами було, придбано квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та транспортний засіб «Volkswagen Passat», номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Вказане майно є спільною сумісною власністю. Однак сторони протягом тривалого часу після фактичного припинення шлюбних відносин не можуть досягнути згоди про порядок поділу їх спільного майна.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказану квартиру, визнати за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_2 припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказану квартиру, стягнути з ОСОБА_3 38 135,00 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Passat», номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказаний транспортний засіб, та судові витрати.

У судовому засідання позивач та її представник підтримали позов з підстав викладених у позові та просили його задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що розподіл, який запропоновано позивачем вважає нерівноцінним і таким, що порушує його права. Обґрунтовуючи це тим, що позивач не надала в суд достовірної інформації, щодо вартості спірних квартир, вказавши, що обидві квартири є приблизно рівноцінні, однак, це не відповідає фактичним обставинам справи. Відтак просив визнати право власності на спірне майно в рівних частках за позивачем та відповідачем по 1/2 частці кожному, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; транспортний засіб «Volkswagen Passat», номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

У судовому засідання відповідач та його представник просили позов задовольнити частково.

Позивач відповідь на відзив відповідача не подав.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2019, справа № 607/12575/19, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 який зареєстрований 22.07.2007 розірвано.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 19.11.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 14997, позивач купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24515934 від 20.11.2009, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної форми власності з 20.11.2009 є ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 05.09.2013, квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 37,4 кв. м. належить на праві приватної форми власності ОСОБА_1 . Ця інформація підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9001643 від 05.09.2013.

Згідно з відповіддю з Регіонального Сервісного Центру ГЦС МВС в Тернопільській області № 31/19/1-ч-14-аз від 18.11.2020, транспортний засіб «Volkswagen Passat», номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 , придбаний ним 07.03.2008.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 07.12.2020, дата останньої реєстрації транспортного засобу «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , НОМЕР_4 .

Згідно висновку про вартість майна однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , величина вартості об`єкту оцінки станом на 02.11.2020 становить 648 3330,00 грн без ПДВ.

Згідно висновку про вартість майна двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , величина вартості об`єкту оцінки станом на 02.11.2020 становить 642 270,00 грн без ПДВ.

Відповідно до висновку про вартість автомобіля «Volkswagen Passat», , реєстраційний номер НОМЕР_2 , величина ринкової вартості КТЗ, без ПДВ станом на 22.03.2021 становить 76 270, 00 грн.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи вимоги ст.ст. 60-63 СК України, суд приходить до висновку, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про наявність підстав для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні - квартири, АДРЕСА_1 , враховуючи наступне.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Враховуючи, що для розподілу майна між сторонами шляхом припинення права власності відповідача та виділу позивачу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідачеві залишити все інше майно, що є спільною сумісною власністю правові підстави відсутні, оскільки бажаючи позбавити відповідача права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач не внесла на депозит суду вартості його частки та не навела правових підстав для припинення права власності відповідача на його частку, також відповідач заперечував проти припинення його права власності на 1/2 частини спірного майна. Однак позивач не позбавлена права за наявності правових підстав звернутися з відповідним позовом до суду.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом поділу спільного майна подружжя та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з врахуванням вартості майна, володіння та користування вказаним майном, виходчи з рівності часток подружжя, та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Щодо транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , суд погоджується з аргументами позивача виходячи з наступного.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Позивач просила суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Враховуючи обставини справи та встановивши, що позивач бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності, спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, є неподільною річчю, позивачем, як іншим з подружжя, не використовується, дійшов висновку про поділ транспортного засобу, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача вартості належної їй 1/2 частки спірного автомобіля.

Разом з тим, з врахуванням ринкової вартості автомобіля, визначеної висновком про вартість автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно якого величина ринкової вартості КТЗ, без ПДВ станом на 22.03.2021 становить 76 270, 00 грн., суд дійшов висновку, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації вартості 1/2 частки, в розмірі 38 135,00 грн. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

На підставі наведеного, керуючись статями 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 , право власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , в розмірі 38 135,00 грн. (тридцять вісім тисяч сто тридцять п`ять гривень 00 копійок).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 03 червня 2021 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко