№ 336/364/21
пр. № 2/336/1615/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Жупанової І.Б., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ПрАТ «ЗМК УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» про стягнення несплаченої заробітної плати та суми за затримку розрахунку при звільненні, в обґрунтування якої зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, які 03.12.2020 року були припинені, у зв`язку зі звільненням позивача із займаної посади за власним бажанням.

Позивач зазначає, що при звільнені відповідачем йому не виплачена заробітна плата в зв`язку з чим, просить, після уточнень, стягнути з відповідача суму несплаченої заробітної плати у розмірі 7062,40 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52844,22 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 03.02.2021 року позовна заява, після усунення недоліків, прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи.

Відповідачем, у встановлений судом строк, наданий відзив на позовну заяву, в якій не погоджується з позовними вимогами в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В судове засідання позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з`явилася, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, підтримує позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Керуючись ч.1 ст.223 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів, за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З 06..07.2012 року позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем - ПрАТ «ЗМК УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» на посаді стругальника 3 розряду. 03.12.2020 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, на підтвердження чого, надано копію трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.6).

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що на час звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з ним розрахунок.

Відповідно до довідки з ПрАТ «ЗМК УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» від 17.05.2021 року підприємство має заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 у розмірі 7062,40 грн.(а.с.52).

Згідно зі ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Оскільки на теперішній час позивачу не виплачена заробітна плата при звільненні, то права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення нарахованих, проте не виплачених сум.

Враховуючи, вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати у розмірі 7062,40 грн. підлягають задоволенню.

З приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52844,22 грн., суд дійшов наступних висновків.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу(в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові й середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення. яким є день Фактичного розрахунку.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ПРАТ «ЗМК УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» від 17 травня 2021 року, виданої за підписом головного бухгалтера ОСОБА_2 середній заробіток ОСОБА_1 становить 451, 66 грн.(а.с.52).

Кількість днів затримки з дати звільнення (03 грудня 2020 року) станом на дату винесення рішення (28 травня 2021 року) становить 120 робочих днів.

Таким чином, з урахуванням кількості робочих днів затримки розрахунку при звільненні - розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку за період з 03.12.2020 по 28.05.2021 року становить 54199,20 грн., за виключенням податків та зборів, що підлягає виплаті фізичній особі, виходячи із розрахунку (451,66 (середньодення заробітна плата) х 120 (календарні дні) = 54199,20 грн.).

Отже, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 54199,20 грн..

Згідно із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц. суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи те, що позивачем не доведено втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, заподіяних йому незаконними діями відповідача, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодуванні моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» (69008, м.Запоріжжя, Заводський район, ЄРДПОУ 05402588) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), нараховану, проте не виплачену заробітну плату у розмірі 7062 гривень 40 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» (69008, м.Запоріжжя, Заводський район, ЄРДПОУ 05402588) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54199 гривень 20 копійок з урахуванням сум податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД МЕТАЛОКОНСТРУКЦІЙ УКРСТАЛЬ ЗАПОРІЖЖЯ» (69008, м.Запоріжжя, Заводський район, ЄРДПОУ 05402588) в дохід держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.Б. Жупанова