Провадження №2/523/1403/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Мельніченко Г.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні , в порядку загального позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом -

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про розподіл майна подружжя,-

Установив

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 02 жовтня 1999 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 864 що підтверджує Свідоцтво про укладення шлюбу виданого 02.10.1999 року та зареєстровано Відділом актів громадянського стану Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стосунки із відповідачкою погіршились та 02.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду із заявою про розірвання шлюбу.

Рішенням суду від 06.03.2019 року позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було задоволено.

Як зазначив позивач в позовній заяві, до укладення шлюбу з відповідачкою, ОСОБА_1 мешкав з батьками за адресою АДРЕСА_3 , в квартирі яка складалась з трьох кімнат, житлової площею 37,15 кв.м., та яка належала батьку позивача - ОСОБА_3 , про що свідчить копія Ордеру на житлове приміщення № 144 серії ИР від 04.03.1991 року.

Відповідачка до шлюбу, мешкала за адресою АДРЕСА_1 , в квартирі що складається з трьох кімнат, житловою площею 39,1 кв.м., де 1/4 (одна четверта) частина квартири належала відповідачці, 1/4 (одна четверта) частина квартири її матері про що свідчить технічний паспорт на квартиру, і 1/4 (одна четверта) частина квартири належала рідному брату відповідачки - ОСОБА_5 , та 1/4 (одна четверта) частина квартири батьку відповідачки.

Після одруження, протягом 11 років разом із відповідачкою сторони орендували житло, змінили шість однокімнатних квартир, за цей час народився син. (зазначено позивачем в позовній заяві).

Проживання у орендованій, однокімнатній квартирі після народження дитини, викликало додаткові незручності, але зібрати кошти для придбання сумісного житла, разом із відповідачкою сторони не змогли.

У 2009 році, разом з тещею - подружжям було придбано текстильного обладнання на суму три тисячі п`ятсот доларів США, за для створення відповідачці умов для праці на дому швачкою, але сукупного дохід, все одно не дозволяв зібрати необхідні кошти для придбання сумісного житла.

В той час, у квартирі відповідачки окрім неї, мешкав її брат, та її мати, але у 2009 році помер батько відповідачки, в зв`язку з чим відкрилась спадщина, яку отримав брат відповідачки, через що, його частка збільшилась і склала 1/2 частину квартири, про що свідчить Договір купівлі - продажу від 29.11.2012 року.

Вищезазначені зміни у обставинах (народження сина, смерть батька відповідачки) спонукала батьків позивача на сімейній нараді прийняти рішення, яким було вирішено, укласти в інтересах сім`ї позивача низку цивільно-правових угод з метою поліпшення житлових умов сторін, а саме, продати батька квартиру, а на отримані кошти викупити у брата відповідачки його 1/2 частину квартири за ціною еквівалентній ціні, окремій самостійній однокімнатній квартирі, придбання якої забезпечував позивач та батько позивача.

Обов`язки з організації такого обміну та його виконання, було здійснено силами батька позивача та третьої особи по справі та за його рахунок.

В результаті чого, ОСОБА_1 отримав у власність 1/2 (одну другу) частину квартири що належала рідному брату відповідачки - ОСОБА_5 , про що свідчить Договір купівлі - продажу від 29.11.2012 року, який в свою чергу на отримані кошти, придбав самостійну однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (невідома).

Враховуючі викладене, на думку позивача, майно що складається з 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , хоча і придбане за час шлюбу із відповідачкою, але за кошти що належали особисто позивачу та частково його батькові, виручені від продажу майна набутого до шлюбу із відповідачкою.

Враховуючи зазначене, позивач просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , майно, що складається з 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , придбане на підставі Договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2019р. року відкрито провадження за даним позовом (л.с.44) за правилами загального позовного провадження.

04 листопада 2019р. позивач звернувся до суду з даним позовом л.с.1-5 т.1. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 р. відкрито провадження по справі .

09 грудня 2019р. відповідачкою подано відзив. л.с.33-35

Позивачем подано 11.01.2020р. відповідь на відзив на л.с.74-77.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на л.с.64-66,104-106.

Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову №523/17056/19.

В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Надав клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні у зв`язку з хворобою. (а.с. 160-162).

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача адвокат Бірюков А. М. не визнали позов повністю, відзив підтримали, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з мотивів, що викладені в відзиві та в запереченні на відповідь на відзив.

Третя особа в судове засідання не прибула, про розгляд справи обізнана належним чином. Матеріали справи містять пояснення ОСОБА_3 (а.с. 81-84) в яких третя особа не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне.

Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.

Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду ( АДРЕСА_5 ). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7.

Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44).

Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача.

Вислухав відповідача та представника відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 02 жовтня 1999 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 864 що підтверджує Свідоцтво про укладення шлюбу виданого 02.10.1999 року та зареєстровано Відділом актів громадянського стану Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради серії НОМЕР_1 . (а.с. 10).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 11).

Рішенням суду від 06.03.2019 року позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було задоволено, шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 12).

Перебуваючи у шлюбі сторони придбали 1/2 (одну другу) частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала рідному брату відповідачки - ОСОБА_5 , про що свідчить Договір купівлі - продажу від 29.11.2012 року. (а.с. 13,14).

Як зазначено і в позовній заяві так і відзиві, відповіді на відзив та запереченнях на відповідь на відзив, зазначений договір був укладений в інтересах сім,ї, з метою поліпшення житлових умов сторін.

Відповідно до частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За частиною 1 статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 Сімейного кодексу України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що 1/2 частки спірної квартири є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто та його батьку, є необґрунтованими та суд їх не приймає до уваги, адже як вбачається із тексту договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гончаровою С. Ю., в ньому не зазначено, що грошові кошти у розмірі 154000 гривень (за які була куплена зазначена частина квартири) були власними коштами ОСОБА_1 або коштами його батька ОСОБА_3 .

Зазначений договір сторонами не оспорено, а отже згідно приписів статті 204 Цивільного кодексу України він є правомірним.

Доводи сторони позивача про те, що 1/2 частки спірної квартири була придбана за кошти, що були здобуті від позивачем та його батьком до укладання шлюбу з ОСОБА_2 жодними належними та допустимими доказами не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що спірне нерухоме майно придбане хоча і в період шлюбу, однак за його особисті кошти, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 4-7,1-13, 17- 18, 109, 131,137, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про розподіл майна подружжя залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст259 ЦПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 04 червня 2021 р.

Суддя