Номер провадження: 22-ц/813/3219/21
Номер справи місцевого суду: 496/3267/18
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 листопада 2019 року, ухваленогопід головуванням судді Буран В.М., повний текст рішення складений 03 грудня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на її користь грошові кошти у гривні на момент проведення стягнення в еквіваленті 70980 доларів США.

В обґрунтовування свого позову ОСОБА_4 зазначила, що вона 13.10.2017 року за договором позики передала відповідачам, як подружжю грошову суму в розмірі 57980 доларів США. Відповідачі на підтвердження отримання грошових коштів надали позивачеві розписку та зобов`язались повернути грошові кошти через півроку, за вимогою позичальника. В подальшому позивачем знову надавались гроші відповідачам в борг додатково, але розписок позивач не брав, і як наслідок відповідачка надала підсумкову розписку виконану на копії свого паспорта про фактичний борг перед позивачем в розмірі 70940 доларів США. На неодноразові прохання позивача, щодо повернення грошових коштів, відповідачі відмовляються повернути їй борг, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 задоволений.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики у сумі 70980 доларів США у гривні за курсом НБУ на момент проведення стягнення.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначила, що розписки, які є предметом спору написані від імені ОСОБА_2 і в розписках відсутній підпис ОСОБА_3 , який міг би свідчити про його згоду та обізнаність щодо вказаного боргу, однак судом зазначено, що заборгованість за договором позики необхідно стягувати з них в солідарному порядку, оскільки позика отримана одним із відповідачів. Крім того позивачем не надано доказів про те, що отримані в борг кошти були використані в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , представник ОСОБА_4 зазначає, що до апеляційної скарги не надано жодного достовірного доказу на спростування позовних вимог. Більш того апеляційною скаргою підтверджується факт того, що ОСОБА_3 був обізнаний про отримання в борг коштів його дружиною ОСОБА_2 , тобто відповідачі визнали, що кошти брались в борг.

Сторони про розгляд справи на 26 травня 2021 року сповіщені належним чином (а.с. 47-50 т. 2).

На адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням в інших судових засіданнях (а.с. 51-61 т. 2).

Вирішуючи питання про слухання справи за відсутністю осіб, які не з`явилися в судове засідання, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що цивільна справа в суді апеляційної інстанції перебуває з лютого 2020 року, учасники справи були неодноразово повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.

Учасники справи з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися в судове засідання та своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з врахуванням обставин даної справи, її складності, та, що явка до апеляційного суду є необов`язковою, з врахуванням того, що сторони з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду не зверталися, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (04 червня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є подружжям, позика отримана одним із відповідачів, та суд виходячи з презумпції спільності сумісної власності вважає, що заборгованість за договором позики необхідно стягувати з них в солідарному порядку.

Колегія суддів з вказаними висновками суду не погоджується, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.2017 року ОСОБА_2 написала розписку, згідно якої остання взяла в борг грошові кошти у ОСОБА_4 у розмірі 57980 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в повному обсязі (а.с. 7).

03.07.2018 року ОСОБА_2 знову взяла в борг грошові кошти у ОСОБА_4 у розмірі 30000 доларів США, які зобов`язувалась повернути на протязі місяця. Також ОСОБА_2 у своїй розписці зазначила, що її борг перед ОСОБА_4 станом на 03.07.2018 року становить 70940 доларів США, а відсотки вона буде сплачувати частинами (кожного дня) (а.с. 8).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається, що боргова розписка від 13.10.2017 року, а також розписка, в якій ОСОБА_2 зазначила, що її борг перед ОСОБА_4 станом на 03.07.2018 року становить 70940 доларів США,підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів та зобов`язання їх повернути протягом місяця.

Наявність у неї невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_4 ОСОБА_2 не оспорює.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 відповідає вимогам закону та залишається без змін.

Однак, рішення суду в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі.

Зі змісту укладеною між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розписки від 13.10.2017 року не вбачається, що грошові кошти отримані ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_3 та використані в інтересах сім`ї.

При цьому в розписці відсутній підпис ОСОБА_3 , що могло слугувати свідченням про його обізнаність отримання грошових коштів на потреби сім`ї.

Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 у будь-якому вигляді надавав згоду на отримання позики у визначеному розмірі та був обізнаний про зазначені обставини.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти в розмірі 70980 доларів США, одержані ОСОБА_2 за договором позики та використані нею в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від якої не відійшов Верховний Суд, про що зазначив у своєї постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, провадження № 61-39435св18.

Судом першої інстанції не були враховані вищезазначені обставини, та неповно з`ясовані обставини справи.

За таких обставин, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_3 підлягає скасуванню з відмовою в задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, оскільки відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 13.10.2017 року солідарним зобов`язанням подружжя та для стягнення суми боргу з ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 листопада 2019 рокув частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда