Постанова

Іменем України

13 травня 2021 року

місто Київ

справа № 369/7091/16-ц

провадження № 61-15674св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець Ольга Павлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2018 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання заповіту недійсним.

Позивач обґрунтовував позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Смерть його матері наступила внаслідок механічної асфіксії в результаті повішання. Після смерті матері він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус повідомив його, що за життя його мати склала нотаріально посвідчений заповіт, і спадкування після її смерті буде відбуватися за заповітом. Саме у той момент він дізнався про те, що 19 листопада 2011 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О. В. посвідчено заповіт його матері, за яким все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого в воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме і на що за законом вона матиме право на момент смерті, його мати заповіла в рівних частинах кожній: своїй дочці ОСОБА_2 , своїй онуці ОСОБА_3 .

Протягом усього свого життя його мати страждала на хронічні психічні розлади, знаходилася на стаціонарному лікуванні у лікарні в період з 28 жовтня 1966 року до 13 червня 1967 року з діагнозом «Циркулярний психоз»; протягом періоду з 16 березня 1972 року до 28 квітня 1972 року була переведена до обласної психіатричної лікарні з діагнозом «Реактивна депресія з маренняподібними фантазіями»; його мати перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра цієї лікарні з важким психічним захворюванням. Коли мама знаходилася при здоровому глузді, всім їхнім родичам вона розповідала про свій намір зробити заповіт, в якому би спадкоємцями були всі діти, окрім його сестри ОСОБА_2 , оскільки крім неї у нього ще є одна рідна сестра, а також те, що вона планує йому залишити більшу частину майна, оскільки він все життя прожив разом з нею і за свої кошти відремонтував її будинок, здійснював прибудови, в якій він проживав зі своєю сім`єю все життя.

Усі ці обставини переконливо доводять, що в момент посвідчення заповіту його мати не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а отже, заповіт, посвідчений 19 листопада 2011 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О. П., повинен бути визнаний недійсним.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 04 червня 2018 року № 6 ц за життя ОСОБА_4 страждала на розлад особистості. Цей психічний розлад не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповісти на питання про психічний стан підекспертної та її здатність усвідомлювати свої дії й керувати ними у період, що цікавить суд, через брак інформації неможливо. Суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано до суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували, що на момент складення заповіту, 19 листопада 2011 року, ОСОБА_4 перебувала у такому стані, що унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та керування ними, а доводи позивача ґрунтуються на припущеннях.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що доводи апеляційної скарги щодо неповноти висновку експерта, враховуючи те, що судові експерти не надали відповідь на питання, чи усвідомлювала померла ОСОБА_4 значення своїх дій та чи могла керувати ними на час складення оспорюваного заповіту, є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції. В експертному висновку зазначено, що відповісти на питання про психічний стан підекспертної та її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними у період, що цікавить суд, через брак інформації неможливо. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для призначення повторної експертизи є обґрунтованим, враховуючи, що експертами вже була надана відповідь стосовно неможливості встановлення дійсного стану ОСОБА_4 у момент вчинення правочину через брак інформації.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у серпні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивач не довів, що заповіт складений із порушенням вимог законодавства. Так, відповідно до висновку проведеної судової експертизи від 04 червня 2018 року № 6 ц неможливо надати однозначну відповідь про психічний стан підекспертної та її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними у період складення заповіту. Неможливість надати відповідь виникла внаслідок того, що експертові не були надані матеріали справи, а саме аудіозапис показань свідків, на підставі яких можливо було б зробити висновок про стан спадкодавця. У зв`язку із цим позивач просив провести повторну експертизу, а також повторно допитати свідків, проте суд відмовив у задоволенні таких клопотань.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , причиною її смерті була механічна асфіксія у результаті повішання.

19 листопада 2011 року складено заповіт, за змістом якого ОСОБА_4 заповіла все своє рухоме і нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що їй належатиме і на що вона матиме за законом право на момент смерті, у рівних частинах своїй дочці ОСОБА_5 та своїй онуці ОСОБА_6 .

Своїм підписом ОСОБА_4 підтвердила, що нею прочитай текст заповіту особисто уголос, зміст його зрозумілий та відповідає її дійсним намірам. Зазначений заповіт записаний зі слів ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської нотаріальної контори Київської області Білінець О. П.

Відповідно до довідки Центральної районної поліклініки Києво-Святошинського району Київської області від 05 лютого 2016 року спадкодавець перебувала на диспансерному обліку у лікаря психіатра з важким психічним захворюванням.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 04 червня 2018 року № 6 ц за життя ОСОБА_4 страждала на розлад особистості. Цей психічний розлад не позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповісти на питання про психічний стан підекспертної та її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними у період, що цікавить суд, через брак інформації неможливо.

Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2018 року № 6 ц кореспондується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, а також показаннями свідка ОСОБА_7 , який у судовому засіданні підтвердив, що дійсно за життя заповідач ОСОБА_4 хворіла, тривалий час перебувала на лікуванні, проте це не вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За правилами статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частина перша статті 1257 ЦК України встановлює, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Верховний Суд виходить з того, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За клопотанням позивача у цій справі була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, на вирішення якої висунуті питання щодо того, чи хворіла ОСОБА_4 на психічну хворобу, в тому числі під час складання заповіту 19 листопада 2011 року; чи розуміла ОСОБА_4 значення своїх дій та чи могла ними керувати під час складання заповіту; чи станом на 19 листопада 2011 року внаслідок психічного розладу могла бути спотворена внутрішня воля ОСОБА_4 .

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 04 червня 2018 року № 6 ц за життя ОСОБА_4 страждала на розлад особистості. Цей психічний розлад не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповісти на питання про психічний стан підекспертної та її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними у період, що цікавить суд, через брак інформації неможливо.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт від 11 листопада 2011 року таким, що не відповідає вимогам закону. Факт неусвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій та неможливість керувати ними у момент вчинення заповіту не підтверджується належними та допустимими доказами.

Стосовно доводів про те, що суд безпідставно відмовив у проведенні повторної експертизи, Верховний Суд врахував, що відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для призначення повторної експертизи є обґрунтованим, враховуючи, що експертами була надана відповідь стосовно неможливості встановлення дійсного стану ОСОБА_4 у момент вчинення правочину через відсутність документів.

Посилання заявника на те, що такий висновок зроблений внаслідок відсутності у матеріалах справи аудіозапису показань свідків, Верховний Суд визнає невмотивованим, оскільки на обґрунтування такого висновку експерт послався на відсутність медичної документації та показань свідків, що свідчить про необхідність наявності цих двох джерел інформації, а не лише показань свідків. Крім того, необхідно враховувати, що психічний стан, перш за все, може бути підтверджений медичною документацією, а не показаннями свідків.

Установивши, що позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений із порушенням вимог законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У такому висновку Верховний Суд виходить з того, що правочин вважається дійсним та правомірним , допоки протилежне не буде встановлено судом. У разі неспростування презумпції правомірності правочину, зокрема й заповіту, суд не вправі визнавати його недійсним, скасовуючи волю особи за відсутності достатніх доказів вади її (волі) формування.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну оцінку поданим доказам, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі норм статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного помилкового тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування,що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик