Справа № 460/3098/18 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/2360/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області в складі судді Карпин І.М. від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 суму боргу за борговою розпискою від 15.06.2018 у розмірі 47196 (сорок сім тисяч сто дев`яносто шість) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 суму неустойки за порушення боржником зобов`язання у розмірі 23598 (двадцять три тисячі п`ятсот дев`яносто вісім) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 707 (сімсот сім) грн. 94 коп.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене за відсутності відповідача по справі, який не був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також судом не було повно з`ясовано усіх фактичних обставин справи, є необґрунтованим та незаконним. Звертає увагу, що жодних коштів у Позивача він не брав, а з позивачем він незнайомий. Водночас, через сайт ОLХ він в квітні 2018 року брав в оренду в нього автомобіль «Опель Вектра», 1999р.в. реєстраційний номер НОМЕР_2 , за користування яким мав сплачувати 300 гривень щодень. Оскільки, на машину ОСОБА_3 не було жодних документів, так як машина була не розмитнена, останній попросив, щоб він написав йому боргову розписку (без дати), як гарантію збереження та повернення йому автомобіля. При цій розмові був присутній ОСОБА_4 , який може підтвердити, що жодних грошей ОСОБА_3 йому не давав. Оскільки, 24.05.2018 на даному автомобілі він потрапив в ДТП та сильно пошкодив автомобіль, позивач почав вимагати в нього гроші, зазначені в розписці. Вказує, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції не надано доказів, які б підтверджували факт передачі йому грошових коштів в розмірі 1800 доларів США, а також факт купівлі автомобіля. У зв`язку з чим, неможливо встановити реальність договору позики в момент його вчинення. Крім цього, ОСОБА_2 не надано суду ніяких документів (претензії, заяви, тощо), окрім позовної заяви, на підтвердження звернення до нього з вимогою повернути кошти. Як вбачається з розписки, відповідач мав намір взяти кошти у позивача для купівлі автомобіля. Однак, як зазначалось вище, жодних доказів щодо придбання автомобіля до суду першої інстанції позивачем не було надано. З огляду на викладене, спірну розписку не можна вважати договором позики в розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. За своїми правовими ознаками спірний договір носить інший характер, пов`язаний з придбанням та реалізацією певного товару, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Водночас, він не міг надати доказів на спростування позовних вимог у зв`язку з тим, що не був належним чином повідомлений про розгляду справи, оскільки всі повідомлення суду скеровувалися на невірну адресу його проживання. Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним згідно укладеної розписки від 15.06.2018, отримано кошти.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, 549, 1046, 1047, 1049, ч.3 ст. 551 ЦК України,ч.1 ст. 81, ст. 141 ЦПК України, постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що 15.06.2018 ОСОБА_1 отримав в борг у ОСОБА_2 1800 доларів США, що еквівалентно 47 196,00 грн. за офіційним курсом НБУ, які зобов`язався повернути до 30 червня 2018 року у доларах США, або повернути дану суму у гривнях, по курсу НБУ з рук в руки ОСОБА_2 . У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, зобов`язується сплатити ОСОБА_2 відсотки у розрахунку 10% від суми позики за кожен день прострочки. Суд встановив, що станом на день звернення позивача в суд відповідач ОСОБА_1 борг в сумі 1800 доларів США, позивачу не повернув, чим порушив вимоги ст.1049 Цивільного кодексу України та зобов`язання по вищевказаному договору. За таких обставин суд вважав за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1800 доларів США, що еквівалентно сумі 47 196,00 грн. за офіційним курсом НБУ. Що стосується вимоги позивача про стягнення процентів за кожен день прострочення, то суд зазначив, що за правовою природою, сторони обумовили забезпечення виконання зобов`язання неустойкою. Згідно договору позики розмір боргу становить 1800 доларів США, в той час, коли розмір неустойки за 12 днів становить 2160 доларів США, що явно перевищує суму боргу. З врахуванням ч.3 ст.551 ЦК України , а також вимог розумності, добросовісності та справедливості, суд вважав за можливе стягнути неустойку в розмірі 900 доларів США, що буде достатньою відповідальністю боржника за прострочення виконання зобов`язання. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягнув з відповідача 707 грн. 94 коп. судового збору в користь позивача ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

13.07.2018 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:

?стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою від 15.06.2018 року, 1800 доларів США загального боргу, що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на дату підготовки позовної заяви становить 47196,00 гривень;

?стягнути заборгованість за розпискою від 15.06.2018 року 2160 доларів США (10 процентів від суми заборгованості за кожен день прострочення відповідно до розписки від 15.06.2018 року), що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на дату підготовки позовної заяви становить 56635,20 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначав те, що 15.06.2018 позичив відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, еквівалентно 47196,00 грн. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти до 30.06.2018, а у разі прострочення виконання зобов`язання за даною розпискою, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити йому суму боргу з урахуванням 10% від загальної суми позики за кожен день прострочення. Він неодноразово звертався до відповідача про повернення йому позичених коштів, однак ОСОБА_1 такі вимоги ігнорує та не виконує взяті на себе зобов`язання. Оскільки у встановлений в розписці строк кошти відповідач не повернув та ухиляється від виконання свого зобов`язання, то він змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Просив позов задовольнити.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 15.06.2018 відповідачем ОСОБА_1 була написанавласноручно розписка такого змісту:

«Розписка

Я, ОСОБА_1 , НОМЕР_3 виданий Яворівським РВ ГУДМС України у Львівській області 05.01.16, проживаю за адресою АДРЕСА_1 індефікаційний номер НОМЕР_1 , отримав у борг для придбання автомобіля від ОСОБА_2 , НОМЕР_4 , виданий Дрогобицьким МВ УМВС України у Львівській області 26 березня 2010р. проживає за адресою АДРЕСА_2 . ІПН НОМЕР_5 , грошові кошти у розмірі 1800 доларів США (одна тисяча вісімсот доларів США)

Отримані мною грошові кошти зобов`язуюсь повернути до 30 червня 2018 року (до 30 червня 2018 року крайній строк повернення боргу у валюті, якою була надана позика, а саме в доларах США, або еквівалент даної суми у гривнях по курсу НБУ станом на дату повернення коштів, та передати їх особисто з рук в руки за адресою проживання позикодавця ОСОБА_2 , а саме Пасічна, 71-А.

У разі просрочення повернення грошових коштів у встановлений термін, зобов`язуюсь сплатити ОСОБА_2 відсотки у розрахунку 10% (десять відсотків) від суми позики за кожен день прострочення.

15 червня 2018 р. ОСОБА_1 /підпис/»

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як наведено вище 15 червня 2018 року ОСОБА_1 було написана розписка за якою він отримав від ОСОБА_2 1800 доларів США із зобов`язанням повернути до 30 червня 2018 року.

Досліджуючи вказану розписку колегія суддів приходить до висновку, що такою підтверджується укладення між сторонами по справі договору позики за яким позивач ( ОСОБА_2 ) позичив, а відповідач ( ОСОБА_1 ) отримав у борг 1800 доларів США, які зобов`язувався повернути до 30 червня 2018 року. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.

Кошти відповідачем ОСОБА_2 не повернуто, доказів цього відповідачем не представлено, доводів про це не наведено та оригінал розписки знаходиться у позивача.

Відповідно слід вважати, що боргові зобов`язання, які виникли відповідно до згаданого договору позики не виконані у добровільному порядку та вимоги позивача про повернення таких коштів у примусовому порядку є обґрунтованими.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б доводи відповідача про те, що відповідач жодних коштів від позивача не отримував, а розписка написана під тиском та у зв`язку із погрозами з боку позивача.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що написавши згадану розписку відповідач ОСОБА_1 підтвердив факт укладення між ним та позивачем договору позики, за яким він отримав на час її написання 1800 доларів США коштів та зобов`язувався такі повернути до 30 червня 2018 року.

Враховуючи вказане, суд вірно стягнув з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1800 доларів США, що еквівалентно сумі 47196,00 грн. за офіційним курсом НБУ.

Також, судом першої інстанції вірно вказано, що за правовою природою, сторони обумовили забезпечення виконання зобов`язання неустойкою (фактично пенею ст. 549 ЦК України).

Також суд вказав, що з договору позики вбачається, що розмір боргу становить 1800 доларів США, в той час, коли розмір неустойки за 12 днів становить 2160 доларів США, що явно перевищує суму боргу. Тому суд вважав за необхідне, з врахуванням ч.3 ст.551 ЦК України, зменшити її розмір до 900 доларів США.

В цій частині рішення фактично не оспорено.

Що стосується доводів скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляду справи у суді першої інстанції, то колегія суддів вважає, що такі є необґрунтованими, оскільки відповідач отримав позовну заяву у суді першої інстанції, подав на таку відзив представивши свою позицію по суті спору, а крім цього повідомлявся про судові засідання за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, яке також було вказано ним і як адреса для листування у відзиві на позовну заяву. Крім цього, додатково відповідач свою позицію виклав і у апеляційній скарзі, що проаналізована судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

Т.І. Приколота