ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1134/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарями судового засідання Кримчук Я. Р., Кирик К. С., розглянувши в судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У вересні 2018 р. ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарчих будівель в частині передачі у власність ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6 ) земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірна земельна ділянка), визнання недійсними державних актів на право власності на землю від 15.11.2000, виданих ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7 ) та ОСОБА_6 на Ѕ частину спірної земельної ділянки кожному, визнання недійсним договору дарування Ѕ частини спірної земельної ділянки, укладеного 21.01.2002 між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (далі також - ОСОБА_8 ), визнання недійсним договору дарування 1/4 частини спірної земельної ділянки, укладеного 20.03.2002 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (далі також - ОСОБА_4 ), визнання недійсним договору дарування ј частини спірної земельної ділянки, укладеного 20.03.2002 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 ), усунення перешкод у користуванні частиною спірної земельної ділянки шляхом зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знести паркан.

Позов обґрунтований такими обставинами. Згідно акту приймання в експлуатацію жилого будинку від 27.06.1984 свекрусі позивачки ОСОБА_5 належав будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу від 07.05.1986 ОСОБА_5 продала Ѕ частину належного їй будинку ОСОБА_6 . У зв`язку з придбанням останньою частини будинку наказом держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 їй у користування було надано земельну ділянку площею 0,03 га, а у користуванні ОСОБА_5 залишено 0,05 га. Після смерті ОСОБА_5 належну їй Ѕ частину будинку успадкував чоловік позивачки ОСОБА_7 . Рішенням Київської міської ради від 27.04.2000 спірну земельну ділянку передано у спільну часткову власність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по Ѕ частині кожному. На підставі договорів дарування від 20.03.2002 право власності на належну ОСОБА_6 1/2 частину спірної земельної ділянки перейшло до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадщину після його смерті прийняла позивачка. Восени 2017 р. позивачка виявила свідоцтво на забудову індивідуальної садиби та договір купівлі-продажу будинку від 07.05.1986, при ознайомленні з якими з`ясувалося, що при приватизації спірної земельної ділянки частки співвласників будинку мали бути нерівними, а саме: ОСОБА_6 мало бути передано у власність 0,03 га, а решта - ОСОБА_7 . У березні 2018 р. позивачка зверталась до Київської міської ради із заявою про внесення змін до оскаржуваного рішення про приватизацію земельної ділянки, проте у її задоволенні було відмовлено з посиланням на положення частини 4 статті 120 Земельного кодексу України.

Позивачка вказує, що відповідно до положень статті 106-1 Земельного кодексу Української РСР перехід до ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину жилого будинку не потягнув за собою переходу до неї права користування Ѕ частиною спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим вважає оскаржуване рішення Київської міської ради неправомірним, а видані на підставі цього рішення державні акти на право власності на землю та усі правочини щодо переходу права власності на належну ОСОБА_6 Ѕ частину спірної земельної ділянки - недійсними.

Вимоги позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою мотивовані тим, що у 2017 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в порушення усталеного порядку користування спірною земельною ділянкою збудували на ній паркан, при цьому захопили частину земельної ділянки, яка з моменту надання була в користуванні сім`ї позивачки, чим порушили її права.

Київська міська рада заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяла відповідно до своєї компетенції, в межах повноважень та у спосіб, визначений законами України. Мотивувала свою позицію тим, що наказ держплемзаводу «Бортничі», на який позивачка посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до чинного на той час земельного законодавства не надавав зазначені у ньому частини земельної ділянки у власність чи користування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а лише закріплював за ними ці частини земельної ділянки. Відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР належне землекористування земельною ділянкою посвідчувалось державними актами на право користування землею, проте доказів наявності таких актів позивачкою не надано. За таких обставин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не набули статусу землекористувачів земельних ділянок в розумінні земельного законодавства, а відтак Київська міська рада цілком правомірно, з дотриманням вимог статті 42 Земельного кодексу Української РСР, визначила розмір їх часток у праві власності на спірну земельну ділянку пропорційно розміру їх часток у праві власності на житловий будинок.

Відповідачка ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що оскаржуваним рішенням та оспорюваними правочинами права та інтереси позивачки не порушені, обрані способи захисту суперечать закону і всі вимоги позову в цілому є безпідставними. Вказала, що позивачка сама визнає той факт, що після відчуження ОСОБА_10 Ѕ частини будинку у її користуванні залишилось 0,05 га спірної земельної ділянки, а відтак саме така площа земельної ділянки перейшла у користування її сина ОСОБА_7 . Вказаний розмір земельної ділянки ним ніколи не оспорювався, а у 2000 р. він разом з іншим співвласником житлового будинку за власною волею звернувся до Київської міської ради із заявою про передання земельної ділянки такої площі у власність. Право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки у позивачки виникло внаслідок спадкування після смерті ОСОБА_7 , і це право нею не оспорюється, а відтак позивачка, заявляючи вимогу про скасування рішення Київської міської ради, суперечить сама собі. З огляду на те, що оспорювані правочини були вчинені до виникнення у позивачки будь-яких прав щодо спірної земельної ділянки, і їх стороною вона не була, вказаними правочинами її права не порушені.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позов не визнали та мотивували свої заперечення тим, що оскаржуване рішення Київської міської ради було прийняте з дотриманням вимог статей 9, 17, 30, 67 Земельного кодексу Української РСР, права позивачки вказаним рішенням не порушені, а тому і інші вимоги позову є безпідставними.

Шістнадцята київська державна нотаріальна контора та Перша київська державна нотаріальна контора, на участі яких у справі наполягала позивачка, правом на подання пояснень щодо позову або відзивів не скористались, надіслали заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

Ухвалою судді від 01.10.2018 позовну заяву залишено без руху.

07.03.2019 від представника позивачки ОСОБА_11 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, квитанція про сплату судового збору та позовна заява у новій редакції.

Ухвалою судді від 12.03.2019 відкрито провадження у справі, та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 18.07.2019.

15.07.2019 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

16.07.2019 від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

17.07.2019 від відповідача ОСОБА_4 та представника позивачки ОСОБА_11 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

17.07.2019 від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву та заява про про розгляд справи за відсутності її представника.

18.07.2019 суд відклав підготовче засідання на 26.11.2019.

22.07.2019 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

02.08.2019 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву.

25.11.2019 від Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

26.11.2019 від представника позивачки ОСОБА_11 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - заяви про закриття підготовчого провадження.

Ухвалою від 26.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 13.04.2020.

29.11.2019 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

25.02.2020 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

11.03.2020 від Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

13.04.2020 у зв`язку з неявкою учасників справи суд відклав розгляд справи на 21.08.2020.

04.05.2020 від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.

В судовому засіданні 21.08.2020 суд постановив протокольну ухвалу про повернення на стадію підготовчого провадження, виключив з числа учасників справи померлу відповідачку ОСОБА_6 , відмовив у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_11 про витребування з Департаменту земельних ресурсів КМДА проекту землеустрою спірної земельної ділянки, зобов`язав відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надати копії оспорюваних договорів, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 01.12.2020.

01.12.2020 від адвоката Середи А. В. надійшла заява про вступ у справу як представника позивачки та відкладення розгляду справи.

01.12.2020 суд відклав розгляд справи на 23.03.2021.

В судовому засіданні 23.03.2021 позивачка заявила клопотання про виклик свідків та про витребування доказів, у задоволенні яких суд відмовив, окрім її допиту як свідка під присягою, та за клопотанням ОСОБА_9 - представника відповідачки ОСОБА_8 , відклав розгляд справи на 28.07.2021, встановивши останній додатковий строк для подання відзиву на позов.

28.04.2021 від представника відповідачки ОСОБА_8 надійшов відзив на позов.

В судове засідання 28.07.2021 позивачка та її представник не з`явилися без повідомлення причин неявки, від відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та представника відповідачки ОСОБА_8 надійшли клопотання, за змістом яких вони наполягають на якнайшвидшому розгляді справи та просять розглянути справу за їх відсутності.

Зважаючи на викладене, принцип розумності строків розгляду справи судом та ураховуючи, що сторони надали заяви по суті справи і усі наявні у них докази, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, за наявними матеріалами.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

Рішенням виконавчого комітету Бортницької сільської Ради депутатів трудящих від 28.02.1973 ОСОБА_5 була відведена присадибна земельна ділянка площею 950 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку і господарчих будівель на землях присадибного фонду радгоспу «Бортничі» та на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської районної Ради депутатів трудящих від 05.03.1973 № 66 видано свідоцтво на забудову садиби (а.с. 17).

На вказані земельній ділянці у тому ж 1973 р. було побудовано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1986 ОСОБА_5 продала Ѕ частину належного їй будинку ОСОБА_6 (а.с. 15-16).

У зв`язку з придбанням ОСОБА_6 частини будинку, але ще до оформлення договору купівлі-продажу, наказом держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 № 302, за нею було закріплено присадибну земельну ділянку площею 0,03 га, а у користуванні ОСОБА_5 залишено земельну ділянку площею 0,05 га. (а.с. 14).

Зі змісту цього наказу вбачається, що його було видано на підставі довідки сільради с. Бортничі № 1578 від 26.04.1986 та особистих заяв ОСОБА_6 і ОСОБА_5 .

У 1987 р. с. Бортничі здобуло статус селища міського типу, а 26.08.1988 увійшло до складу території м. Києва, у зв`язку з чим адреса належного ОСОБА_5 та ОСОБА_6 будинку змінилась на АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 належну їй Ѕ частину будинку успадкував її син ОСОБА_7 .

Рішенням VІІ сесії XXIII скликання Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» ОСОБА_7 та ОСОБА_6 передано у спільну часткову власність в рівних частках земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (зараз - Дарницький район) для обслуговування належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 7-9).

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було видано державні акти на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 90216016 загальною площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному (а.с. 13).

На цей час спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :90:216:0016.

В подальшому право власності на належну ОСОБА_6 Ѕ частину спірної земельної ділянки перейшло в рівних частках до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , а саме: до ОСОБА_12 - на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 17.07.2001, виданого згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.05.2001; до ОСОБА_8 - на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 14.02.2002, виданого згідно з договором дарування частини земельної ділянки від 21.01.2002.

20.03.2002 між дарувальниками ОСОБА_8 і ОСОБА_12 та обдаровуваними, на той час неповнолітніми ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , від імені яких діяла їх мати ОСОБА_13 , укладено договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого дарувальники подарували, а обдаровувані прийняли в дар належну дарувальникам Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 (а.с. 159, 160).

За договором дарування частини житлового будинку від цієї ж дати (20.03.2002) ОСОБА_8 відчужила на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і Ѕ частину житлового будинку, розташованого за вказаною адресою (а.с. 161).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с. 21).

Спадщину після смерті ОСОБА_7 , яка складається із Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та Ѕ частини спірної земельної ділянки, прийняла його дружина - позивачка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 24.09.2004 (а.с. 19, 20).

У травні 2018 р. ОСОБА_1 звернулася до Київської міської ради із заявою про внесення змін до рішення від 27.04.2000 р. № 106/827, у якій просила вказати, що у власність ОСОБА_7 виділяється 1/7 частина спірної земельної ділянки, а у власність ОСОБА_6 - 1/3 її частина, проте листом від 03.05.2018 позивачці було повідомлено, що приватизація земельної ділянки здійснювалась згідно чинного законодавства (а.с. 11, 10).

ІV. Мотивувальна частина.

У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За положеннями цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин, а відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність.

Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому за змістом принципів змагальності (стаття 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести наявність у нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, факт його порушення або оспорення, обрати правомірний та ефективний захисту порушеного права та визначити особу (осіб), до якої пред`являє вимоги.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Згідно із частиною другою статті 16 та статтею 21 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Способом захисту цивільних прав є також визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 ЦК України).

Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила, що рішенням Київської міської ради від 27.04.2000 № 106/827 про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність співвласникам житлового будинку порушене її право на користування земельною ділянкою більшої площі, ніж визначено вказаним рішенням, та просила здійснити захист її права, зокрема, шляхом визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради, визнання недійсними виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю та правочинів (договорів дарування) щодо переходу права власності на належну ОСОБА_6 Ѕ частину спірної земельної ділянки до ОСОБА_8 , а в подальшому - до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на наказ держплемзаводу «Бортничі» від 03.05.1986 № 302, відповідно до якого у користуванні ОСОБА_5 було залишено земельну ділянку площею 0,05 га.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син ОСОБА_7 .

За своєю юридичною природою спадкові правовідносини є відносинами правонаступництва, на які поширюється загальновизнане правило цивільного права, яке полягає у тому, що ніхто не може передати більше прав, ніж наділений сам, а відтак внаслідок спадкування у користування ОСОБА_7 перейшла земельна ділянка тієї площі, яка перебувала у користуванні спадкодавця, тобто 0,05 га.

Розмір земельної ділянки ні ОСОБА_5 , ні її спадкоємець ОСОБА_7 , ніколи не оспорювали, а у 2000 р. ОСОБА_7 за власною волею реалізував своє право на отримання земельної ділянки у власність шляхом звернення до Київської міської ради з відповідною заявою.

Оскаржуваним рішенням Київської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як спадкоємцю ОСОБА_5 передано у спільну часткову власність в рівних частках земельну ділянку площею 0,1 га, тобто по 0,05 га кожному.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), а відтак після смерті ОСОБА_7 позивачка отримала у власність Ѕ частину спірної земельної ділянки, яка у кількісному вимірі становить 0,05 га, що засвідчено виданим їй свідоцтвом про право на спадщину.

З 2004 р. позивачка володіє, користується і розпоряджається успадкованим нею майном, і її право власності ніким не оспорюється.

Отже сукупність установлених у цій справі обставин дає підстави для висновку, що у позивачки відсутнє суб`єктивне матеріальне право на земельну ділянку більшої площі, ніж належить їй згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Є очевидним, що право, яким особа не володіє, порушити неможливо, а відтак вимоги позову про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Київської міської ради,виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на землю та визнання недійсними правочинів щодо переходу права власності належну іншому співвласнику частину спірної земельної ділянки є явно необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів відповідачів про відповідність оскаржуваного рішення вимогам земельного законодавства, то їх дослідження є недоцільним, оскільки відсутність у особи права, на захист якого подано позов,є визначальною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Вирішуючи вимоги позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд виходить з положень цивільного та земельного законодавства, що регулюють правовідносини власності.

Так, згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Цивільне законодавство передбачає можливість набуття права власності (спільної власності) на новостворене нерухоме майно майно, на підставі правочинів, внаслідок спадкування тощо.

Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (частина 1 стаття 356 ЦК України).

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За нормою статті 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спірної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Як стверджує позивачка, підставою для звернення її до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою послугували дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо зведення на спірній земельній ділянці паркану.

Такі дії позивачка вважає неправомірними і такими, що порушують її право власності, у зв`язку з чим просить здійснити його захист у спосіб, передбачений статтею 391 ЦК України та статтею 152 Земельного кодексу України, які визначають право власника майна (земельної ділянки) вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Водночас судом установлено, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної часткової власності, учасникам якої (позивачці ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ) належать чітко визначені ідеальні частки у праві власності на цю земельну ділянку, при цьому право на частину земельної ділянки в натурі ні за позивачкою ні за за іншими співвласниками не визнавалось, і жодних договорів про порядок володіння та користування земельною ділянкою співвласникине укладали.

Наведене означає, що у позивачки відсутнє суб`єктивне матеріальне право на конкретну, фізично відособлену, частину спірної земельної ділянки, а відтак її права та інтереси, навіть у випадку їх порушення, не підлягають захисту у спосіб, встановлений для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

Отже ураховуючи, що вимоги позову про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки не відповідають змісту спірних правовідносин, підстави для їх задоволення відсутні.

ІV. Розподіл судових витрат між сторонами.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Отже з огляду на результат розгляду справи сплачений позивачкою судовий збір покладається на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя:

Повне рішення скдене 08.04.2022.