КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/4850/17

провадження № 22-ц/824/4622/2021

12 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Роман Вікторович про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Решнюка Анатолія Валерійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року в складі судді Катющенко В.П.,

встановив:

28.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 12 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоконь Р. В.

Посилався на ті підстави, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на майно, що складається з 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . Після звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, він дізнався про наявність заповіту, яким батько заповів йому 2/9 частини квартири, а ОСОБА_2 - 4/9 частини квартири.

Зазначав, що стан здоров`я батька був нестабільним, він завжди потребував постійного стороннього нагляду.

24 вересня 2007 року ОСОБА_3 перебував на обстеженні в Інституті серцево-судинної хірургії ім. М. М. Амосова.

Крім цього, ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні пульмонології Київського міського Центру радіаційного захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до виписного епікризу, діагноз ОСОБА_3 - церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія 3 ступеня з помірно вираженими емоційно-вольовими розладами.

У період з 20.05.2009 по 04.04.2009 ОСОБА_3 перебував у Головному військовому клінічному ордена Червоної Зірки госпіталі з діагнозом стенокардія.

З 05.10.2011 по 21.11.2011 діагноз ОСОБА_3 - церебральний артеросклероз.

Відповідно до довідки Київської міської психоневрологічної лікарні №2, ОСОБА_3 знаходився під наглядом у лікаря-психіатра з діагнозом "Судинна деменція".

Відповідно до виписки з історії хворого, у ОСОБА_3 були ознаки пневмосклерозу.

Відповідно до медичної карти ОСОБА_3 , починаючи з березня 2008 року записи різних лікарів підтверджують його нестабільний психічний та емоційний стан.

На думку позивача, вказані обставини свідчать про те, що його батько ОСОБА_3 був фізично та психічно нездоровим, отже не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій.

З огляду на вказані обставини просив визнати заповіт ОСОБА_3 від 12 травня 2008 року недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Решнюк А. В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Зазначив, що у висновку судово-психіатричного експерта №84 від 10.02.2020 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи зазначено, що ОСОБА_1 на час складання заповіту 12.05.2008 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Вважає, що вказаний висновок є необґрунтованим, оскільки експертами повне дослідження проведено не було, в ньому відсутні посилання на нормативні акти, методики, рекомендовану науково-технічну та довідкову літературу, інші інформаційні джерела, які використовувались експертами при вирішенні поставлених питань. Лікар-невропатолог, який тривалий час лікував померлого, прочитавши свої записи в амбулаторній карті хворого стверджував, що хворий з 2004 року на мнестичне зниженням пам`яті та ДЄП ІІІ ступеня, у 2008 році не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи з тих підстав, що висновок судово-психіатричного експерта №84, складений 10 лютого 2020 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, не було визнано неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Сторона позивача, яка заявила клопотання, не навела суду жодного обґрунтування щодо наявності неповноти або неясності висновку судово-психіатричного експерта №84, не заявила клопотання про допит експертів у разі, якщо такий висновок на їх думку містив неповноту досліджень або неясність у висновках, також сторона позивача не навела, які саме, на їх думку, документи не дослідив експерт надаючи висновок, чи які документи не були надані експерту для проведення експертизи.

Однак вважає, що по даній справі необхідно було призначити повторну судово-психіатричну експертизу, оскільки експертами не була вивчена вся медична документація та обставини хвороби заповідача.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду поданої ними апеляційної скарги, в судове засідання повторно не з`явились, про поважність причин неявки суду не сповістили.

Представник відповідача - адвокат Куделя В. П. з`явився до суду апеляційної інстанції без доказів на підтвердження своїх повноважень, а тому колегія суддів дійшла висновку про неможливість його допуску до участі в справі.

Інші учасники справи також в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що на час складання оспорюваного заповіту покійний ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років помер ОСОБА_3 (а.с.19 т.1).

12 травня 2008 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , заповів: 4/9 частин - ОСОБА_2 (дочці) , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; 2/9 частин - ОСОБА_1 (сину) , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 173 т.1).

Вказаний заповіт 12 травня 2008 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р. В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за номером 217 (а.с. 174 т.1).

Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 22.09.2014 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Полєжаєва О.Є. з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченому 12.05.2008 року Білоконь Р.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.188 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 08.08.2014 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Полєжаєва О.Є. з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченому 12.05.2008 Білоконь Р. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.170 т.1).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19).

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції на підставі заявленого клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ухвалою суду від 23 травня 2018 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України (а.с. 12,13 т.2).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про доручення проведення призначеної посмертної судово-психіатричної експертизи іншій установі задоволено.

Проведення призначеної ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року посмертної судово-психіатричної експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (а.с.122,123 т.2).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №84 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 10.02.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на весну 2008 р., зокрема на час складання ним заповіту від 12.05.2008 р., страждав психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та церебрастенічним синдромом. ОСОБА_3 на час складення ним заповіту 12.05.2008 за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 165-170 т.2).

У вказаному висновку експертами проаналізовано пояснення сторін по справі, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , матеріли наданої медичної документації, яка за період з 2009 -2010 р.р. не містить певних зазначень про наявність тоді у підекспертного будь-якої патології його поведінки та психічного стану.

Відповідно до експертного висновку, узагальнюючий аналіз відомостей про підекспертного з його медичної документації, що була надана на експертизу, матеріалів справи, йому на період часу, що цікавить суд (весна 2008 року) стали притаманні прояви органічного ураження головного мозку, що на той час також супроводжувалось виникненням у нього незначно вираженої (неврозоподібної) симптоматики психічних порушень, у вигляді церебрастенічної симптоматики та проявів "інтелектуально-мнестичного зниження", які за своїм характером і степенем вираженості не позбавляли підекспертного усвідомлення значення своїх дій та можливості керування ними.

Висновок судово-психіатричного експерта підготовлений та оформлений відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №100/о "Висновок судово-психіатричного експерта №____", затвердженого Наказом Міністерства охорони здоровя України 28.07.2014 №527, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.08.2014 за №973/25750.

Вказаний нормативний акт не передбачає зазначення у висновку судово-психіатричного експерта актів законодавства України, галузевих стандартів у сфері психіатрії, якими експерти керуються під час проведення експертизи.

Вказаний висновок не суперечить висновку, зробленому в акті амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи №28 від 15.01.2013 експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, відповідно до мотивувальної частини якого у підекспертного на тлі довготривалого страждання гіпертонічною хворобою та появи атеросклеротичного ураження судин головного мозку, лише з початку 2010 років з`явились прояви нестійкості настрою, емоційної лабільності, ослаблення пам`яті, поведінкова малоактивність (а.с. 154-155 т.2).

Висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному експертному дослідженні, у ньому надано відповіді на всі питання, що були поставлені судом на вирішення експертизи, сторона позивача не навела обґрунтування наявності неповноти або неясності висновку, не заявила клопотання про допит експертів у разі, якщо такий висновок на їх думку містив неповноту або неясність, не навела, які саме документи не було досліджено, чи які документи не були надані експерту на дослідження, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для призначення по справі додаткової або повторної експертизи.

З огляду на те, що висновок судово-психіатричної експертизи не містить даних про неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час складання оспорюваного заповіту волевиявлення ОСОБА_3 було вільним, відповідало його внутрішній волі, вчиняючи особисте розпорядження на випадок своєї смерті спадкодавець розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Вказаний висновок експертизи повністю узгоджується з сукупністю досліджених по справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання позивача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи та про необхідність призначення такої експертизи судом апеляційної інстанції є необґрунтованими, оскільки медична документація, яка містилась в матеріалах справи на час проведення судово-медичної експертизи, була досліджена судовими експертами з наданням відповідних оцінок.

Обґрунтованих підстав для сумнівів щодо правильності та повноти висновків проведеної судово-психіатричної експертизи позивачем в апеляційній скарзі не наведено.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Отже, суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази у справі та встановивши відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій, дійшов правильного висновку, що волевиявлення останнього на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б могли свідчити про недійсність заповіту.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Решнюка Анатолія Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 травня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк