Справа № 465/7237/20 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/533/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_3 , представника заінтересованої особи Леська С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року в складі судді Марків Ю.С. в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису,-

встановила:

У листопаді 2020 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про продовження обмежувального припису, просила продовжити обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покласти на нього наступні обов`язки, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборонити наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 6 місяців; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців.

Заяву обґрунтовувала тим, що 07.05.2020 Франківський районний суд м.Львова повністю задовольнив її заяву про винесення обмежувального припису, яким було вжито заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладено на нього строком на 6 місяців відповідні обов`язки.

Зазначає, що ще під час перебування з ОСОБА_3 у шлюбі останній вчиняв щодо неї фізичне та психологічне насильство у присутності дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування у шлюбі неодноразово наносив їй побої, бив руками та ногами, душив, штовхав, шарпав, погрожував, свідками чого були їхні діти. У зв`язку з такою поведінкою ОСОБА_3 , заявниця зверталася в поліцію щодо епізодів, які сталися 07 жовтня 2015 року, 14 жовтня 2015 року та 15 жовтня 2015 року. По даних фактах вироком Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 січня 2019 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (справа № 463/6238/15-к).

Зокрема, судами встановлено, що ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді синців на обличчі, струсу головного мозку, саден на шиї справа, забою м`яких тканин грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа. З ОСОБА_3 стягнено на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000 грн. Покарання за вчинене ОСОБА_3 не поніс, у зв`язку із закінченням строків давності.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року визначено місце проживання молодшого сина, ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_1 (справа № 463/3301/16-ц).

ОСОБА_3 постійно погрожує заявниці за її місцем проживання та праці, переслідує малолітнього сина ОСОБА_4 , зриває уроки в школі та погрожує застосовувати фізичне та психологічне насильство. ОСОБА_3 приходив до заявниці на роботу, де влаштовував скандали і погрожував їй. У зв`язку з цим заявниця змушена неодноразово змінювати місце роботи.

Крім того, 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 побив теперішнього її чоловіка ОСОБА_6 , кримінальна справа досі розглядається у Франківському районному суді м. Львова.

Вважає, що ОСОБА_3 є небезпечним як для неї та дитини, так і для інших осіб, страждає від його систематичного насильства. Син ОСОБА_7 перебував на обліку у Личаківському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як такий, що потерпає від домашнього насильства. За результатами диспансеризації у квітні 2018 року сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поставлено діагноз: неврозоподібний стан, психоастенічний невроз, порушення постави, плоско-приведені стопи, систолічний серцевий шум. Такий стан, за твердженням заявниці, у дитини з`явився на фоні стресової ситуації через поведінку батька і за останній період стан хлопця погіршився, з`явилися скарги на підвищену дратівливість, часті головні болі, поверхневий нічний сон.

Посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису в частині заборони ОСОБА_3 наближатися до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним, заявниця посилається на те, що ОСОБА_3 продовжує вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо малолітнього сина, яке виражається у тому, що ОСОБА_3 переслідує сина ОСОБА_7 у школі, намагається силою витягнути дитину звідти, поводить себе неадекватно. ОСОБА_3 неодноразово приходив під вікна школи та кричав, зриваючи навчальний процес та не даючи можливості синові й іншим діям вчитися. До школи доводилося викликати працівників поліції. Малолітній син ОСОБА_7 боїться батька.

Не почуває себе в безпеці у власній квартирі, адже колишній чоловік може прийти до них з погрозами та спробами вибити двері у будь який день та час.

У січні 2020 року ОСОБА_3 приходив до заявниці додому та погрожував фізичною розправою, у зв`язку з цим зверталася у Франківський ВП ГУНП у Львівській області.

Стверджує, що її колишній чоловік ОСОБА_3 вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо неї та дітей протягом тривалого часу. Завдання їй тілесних ушкоджень та інше насильство відбувалося в присутності дітей. Також ОСОБА_3 напряму вчиняє насильство щодо молодшого сина, переслідуючи його у школі. Така поведінка ОСОБА_3 , підпадає під пункти 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17, 20, 22, 25, 26 та 27 Оцінки ризиків вчинення домашнього насильства відповідно до Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ України від 13 березня 2019 р. №369/180), з високим рівнем небезпеки. Просила заяву задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису строком на 6 місяців задоволено.

Заборонено ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонено ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонено ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановлено строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців.

Рішення суду звернуто до негайного виконання.

Копію рішення направлено до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області для взяття ОСОБА_3 на профілактичний облік, та до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неповне дослідження доказів та їх неправильну оцінку, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що заява про продовження припису відповідає попередній заві про видачу такого, яку 07.05.2020 Франківський районний суд м. Львова задовольнив.

Стверджує, що нових обставин, підстав для продовження обмежувального припису ОСОБА_1 не наведено, доказів та необхідність продовження дії обмежувального припису суду не надано.

Зокрема, протягом 6 місяців жодним чином не порушував покладені на нього обов`язки та не спілкувався з ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 , не приходив за місцем проживання чи навчання сина.

Також зазначає, що Франківський ВП ГУ НП у Львівській області чи Франківська районна адміністрація Львівської міської ради не подали будь яких матеріалів про порушення ним покладених на нього обов`язків, натомість суд поклав в основу рішення висновок Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення його батьківських прав, не врахувавши при цьому, що такий висновок складався в межах іншої справи.

Звертає увагу на те, що після розірвання шлюбу із заявницею їх спільні діти проживали з ним та були на його утриманні до 2017 року, а протягом цього періоду не було встановлено жодних фактів застосування фізичного чи психологічного насильства.

При цьому, з липня 2017 року заявниця забрала від нього молодшого сина ОСОБА_7 та чинить з цього часу перешкоди у спілкуванні з ним, чим порушує його батьківські права, перевели його в іншу школу та написали заяву про заборону вчителям надавати можливість спілкуватися з сином.

Покликається на наявність спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначені способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, який на час ухвалення оскаржуваного рішення не вирішений.

Стверджує, що суд протиправно надав віри показам сина ОСОБА_7 , якому лише 11 років, який з 2017 року проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, при цьому зазначив про протиправні дії, що мали місце у 2015 році.

Вважає, що доводи заявниці стосовно погіршення стану здоров`я дитини не мають причинного зв`язку між захворюванням та його діями.

Зазначає, що висновок психолога комунального некомерційного підприємства ЛОР «Західний спеціалізований дитячий медичний центр» ОСОБА_8 від 22.10.2020 на який послався місцевий суд, не є лікарським висновком та незавірений печаткою.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про продовження обмежувального припису.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що є заявниця є колишньою дружиною та постраждалою особою від фізичного та психологічного насильства з боку кривдника ОСОБА_9 , що виражалося у систематичному завданні їй побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, погроз та залякуванні.

Крім цього, потерпілим від психологічного насильства є також малолітній син заявниці ОСОБА_4 , оскільки в його присутності батько ОСОБА_3 неодноразово наносив побої його матері.

Визнання неповнолітнього ОСОБА_4 потерпілим від психологічного насильства зумовлене тим, що заподіяння насильства щодо дитини, зумовлене застосуванням такого щодо матері в його присутності, зважаючи на малолітній вік дитини та її вразливість.

Таким чином, оцінивши вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою ОСОБА_3 по відношенню до заявниці та можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків їх вчинення, суд прийшов висновку про наявність високого рівня небезпеки продовження вчинення домашнього насильства щодо заявниці, відтак заявниця, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", тому задоволення вимог ОСОБА_1 в частині обмежувального припису відносно ОСОБА_9 щодо встановлення заборон відносно неї є необхідним.

Щодо вимог про видачу обмежувального припису про встановлення обмежень та заборон в спілкуванні та побаченнях ОСОБА_3 з його рідним сином, місцевий суд, покликаючись на практику Європейського суду з прав людини та відповідні висновки зазначив, що видання обмежувального припису щодо заборони наближатися до місця проживання, навчання та спілкування з малолітнім сином, є пропорційним щодо втручання у право заінтересованої особи ОСОБА_3 на повагу до приватного і сімейного життя з метою запобігання домашньому насильству щодо малолітнього ОСОБА_4 та виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки обставини, які складаються під час спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , не є благополучними, з огляду на прояви агресії батька щодо матері малолітньої дитини, неодноразові випадки зриву батьком навчального процесу в школі під час відвідування сина, такі негативно впливають на його духовний та моральний розвиток.

В цьому контексті суд заслухав пояснення свідків та врахував факт неодноразового притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності стосовно вчинення насильства в сім`ї.

Крім цього, суд зазначив, що про наявність ризиків та можливість повторного застосування фізичного насильства свідчать не усвідомлення ОСОБА_3 всієї серйозності своїх дій, небажання врегулювати існуючу напружену ситуацію та змінити свою поведінку, зокрема звернуши увагу на поведінку ОСОБА_3 в судовому засіданні 08.12.2020 в суді апеляційної інстанції, де під час розгляду питання скасування встановленого обмежувального припису ОСОБА_3 висловлювався агресивно в сторону заявниці, тобто в судовому засіданні, де предметом розгляду є власне його агресивна поведінка щодо потерпілих від домашнього насильства, завдання фізичного та психологічного насильства заявниці та дитині, останній себе поводить у відповідний спосіб.

Також, суд врахував висновок психолога ОСОБА_8 від 22.10.2020, за яким дитині рекомендовано забезпечити адекватні, спокійні умови проживання, недопустити контактів дитини з батьком, захистити від проявів насилля з боку батька, оскільки дитина знаходиться в постійному стресі, що вкрай негативно впливає на її психічний стан, а також загрожує психічному здоров`ю та життю дитини.

При цьому, суд не взяв до уваги, як підставу для відмови у продовженні застосування обмежувального припису позитивні характеристики з місця праці ОСОБА_3 , оскільки такі не мають відношення до стосунків у колишній сім`ї та до поведінки ОСОБА_3 у побуті.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», положеннями якого заявник обґрунтовує свої вимоги, та норми статей 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, - набрали чинність 07 січня 2018 року.

Розділ IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 06 вересня 2001 року Соколівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_10 1980 р.н. та ОСОБА_3 1976 р.н. розірвано (а.с. 9).

Колишнє подружжя записане батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 28 січня 2009 року (а.с. 8).

Також у ОСОБА_10 та ОСОБА_3 є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час є повнолітнім.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 № 33-зв-49 від 18.01.2016 року, визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_3 .

З висновку слідує, що заявниця на момент визначення місця проживання дітей проживала в Центрі інтегральної опіки для жінок у кризових ситуаціях, за адресою: АДРЕСА_4 . Проживання у Центрі передбачало можливість забрання дитини лише на вихідні, при цьому остання просила місце проживання сина ОСОБА_7 визначити з нею, оскільки має намір орендувати житло і зможе забезпечити дитину належними умовами, крім цього син виявив бажання проживати з нею (а.с. 53).

В свою чергу, вироком Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 0003396 від 08.10.2015 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 14.10.2015 близько 14 год. 00 хв., знаходячись в квартирі за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з особистих неприязних відносин, в ході конфлікту між ним та колишньою дружиною ОСОБА_11 , умисно наніс останній тілесні ушкодження, в саме штовхнув до стіни, наніс кілька ударів головою до стіни, удар кулаком правої руки над оком у скроню, удари ногами у живіт, після чого, коли вона перебувала у кімнаті і сиділа на дивані, завдав декілька ударів по ногах, схопив за волосся і наносив удари кулаком правої руки в область грудей, та в ході подальшої словесної перепалки завдав ще кілька ударів в пах потерпілій, декілька ударів кулаком правої руки зверху голови та по потилиці, та в подальшому на кухні схопив її за волосся та кілька разів вдарив головою об поверхню газової плити, після чого завдав удар правою ногою в живіт, чим спричинив потерпілій синці на обличчі, струс головного мозку, садна на шиї справа, забій м`яких тканих грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Цим вироком ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 (вісімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 (одна тисяча триста шістдесят) гривень та виправдано за ч. 1 ст. 125 КК України.

Потерпілою в даному кримінальному провадженні визнано ОСОБА_1 .

Окрім того, на розгляді у Франківському районному суді м.Львова перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З копії долученого витягу з ЄРДР від 21.10.2016 вбачається, що 21.10.2016, близько 19.00 год. ОСОБА_3 прибув за адресою: АДРЕСА_5 , натиснув на дзвінок квартири АДРЕСА_6 , в якій проживають потерпілий ОСОБА_6 , його співмешканка ОСОБА_10 . На запитання ОСОБА_6 «хто там?», ОСОБА_3 представився працівником комунального підприємства «Львівобленерго» і таким чином потрапив у коридор вказаної квартири. Маючи умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 одразу наніс удар потерпілому ОСОБА_6 правою рукою в праве око, внаслідок чого розбив праве скло окуляр. В результаті отриманого удару потерпілий ОСОБА_6 впав на стілець на праву бокову поверхню тіла, який знаходився в кімнаті при вході, і в кінцевому результаті опинився на підлозі. ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел, наблизився до лежачого на підлозі ОСОБА_6 та наніс декілька ударів ногами та руками по всьому тілу. Після цього, схопив ОСОБА_6 за футболку, в яку він був одянений цього дня та заволік останнього на кухню, де продовжив наносити удари кулаками обох рук по голові та ногами по тілу. В процесі того, коли ОСОБА_6 намагався підвестись, ОСОБА_3 наніс потерпілому удар правою ногою в ліве око, після чого покинув приміщення вищезазначеного помешкання.

Відповідно до листа вих. № 17123/41/01/11-17 від 29 вересня 2017 року Франківським ВП ГУ НП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до інформаційно-пошукової системи ОСОБА_1 в період часу з 04 липня 2017 року по 27 вересня 2017 року вона 9 разів зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , погроз в бік заявниці, вчинення скандалів в приміщенні школи, спроб викрадення дитини зі школи тощо.

07 травня 2020 року Франківський районний суд м. Львова ухвалив рішення про задоволення заяви про винесення обмежувального припису та вжив заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладено на нього строком на 6 місяців наступні обов`язки:

заборонив ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонив ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборонив ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Звертаючись із заявою про продовження обмежувального припису ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 вчиняє щодо неї та її сина фізичне та психологічне насильство протягом тривалого часу, задвання їй тілесних ушкоджень відбувалося у присутності дітей, насильство щодо молодшого сина полягає у переслідуванні його ОСОБА_3 у школі. Завдяки припису син має змогу трохи заспокоїтися, відчути себе у відносній безпеці, однак із закінченням строку дії такого, дитина почуває себе тривожніше. Стверджує, що дитина не вважає ОСОБА_3 своїм батьком, мріє про іншого батька, а поведінка останнього дає всі підстави боятися їй за своє життя та життя і здоров`я молодшого сина.

Тобто, заява про продовження обмежувального припису фактично подана особою, яка вважає, що постраждала від домашнього насильства в своїх власних інтересах та в інтересах свого малолітнього сина.

Колегія суддів звертає увагу, що за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу (ст. 350-7 ЦПК України).

Тобто, обмежувальний припис може бути продовжено на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Поряд з цим, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_1 є потерпілою особою від фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_3 , що виражається у систематичному завданні їй побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, погроз та залякуванні.

В цьому контексті колегія суддів враховує, що беззаперечним є те, що насильство ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_1 вчинялося після розірвання шлюбу та укладення шлюбу з іншим чоловіком ОСОБА_6 та за умов їх окремого проживання.

Тобто, для вчинення відповідних дій (фізичного та психологічно насильства) ОСОБА_3 був змушений приходити та вчиняти такі за місцем проживання, перебування ОСОБА_1 .

Крім цього, про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства, переживання з приводу можливих повторень таких, важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці ОСОБА_13 попередити такі та захистити від таких себе і дитину, свідчить також звернення заявниці до суду із позовами (заявами), пов`язаних з питаннями розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, звернення до лікарів, психологів з приводу погіршення стану здоров`я дитини.

Таким чином, дійсно оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою ОСОБА_3 по відношенню до заявниці та настання відповідних наслідків їх вчинення, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність високого рівня небезпеки продовження вчинення домашнього насильства щодо заявниці, а остання, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", тому вимоги в частині продовження обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , щодо встановлення заборон відносно неї є необхідним.

Більше того, колегія суддів, як зазначалося вище враховує те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у жодних відносинах між собою не перебувають, тому відповідні висновки та рішення суду в цій частині не обмежать права ОСОБА_3 у невиправданій мірі.

Щодо вимог про продовження обмежувального припису про встановлення обмежень та заборон в спілкуванні та побаченнях ОСОБА_3 з його рідним сином, колегія суддів погоджується з тим, що визнання неповнолітнього ОСОБА_4 потерпілим від психологічного насильства обгрунтоване тим, що заподіяння насильства щодо дитини, зумовлене застосуванням такого щодо матері в його присутності, зважаючи на малолітній вік дитини та його вразливість.

Згідно із інформацією, наданої СЗС № 5- м. Львова (лист № 579 від 06.12.2017) малолітній ОСОБА_4 боїться свого батька ОСОБА_3 , ховається від нього під парти або за спину вчителя і постійно плаче. Влаштування скандалів батьком у школі негативно відображалося на психологічному стані малолітнього ОСОБА_4 , із дитиною працював психолог.

Зазначене також підтверджується висновком Франківської районної адімінстрації від 26.06.2019 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку протоколу психологічної консультації Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 05.02.2018 № 2607/вих-98, що за результатами бесіди, спостереження та діагностики проведених із ОСОБА_7 , на даний момент хлопцю та батьку не варто бачитись.

Крім цього, як вбачається із заключення психолога ОСОБА_8 від 22.10.2020 дитині рекомендовано забезпечити адекватні, спокійні умови проживання, недопустити контактів дитини з батьком, захистити від проявів насилля з боку батька, оскільки дитина знаходиться в постійному стресі, що вкрай негативно впливає на її психічний стан, а також загрожує психічному здоров`ю та життю дитини.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що продовження обмежувального припису щодо заборони наближатися до місця проживання, навчання та спілкування з малолітнім сином, є пропорційним щодо втручання у право заінтересованої особи ОСОБА_3 на повагу до приватного і сімейного життя з метою запобігання домашньому насильству щодо малолітнього ОСОБА_4 та виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки обставини, які складаються під час спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , не є благополучними, з огляду на прояви агресії батька щодо матері малолітньої дитини, неодноразові випадки зриву батьком навчального процесу в школі під час відвідування сина, та негативно впливають на його духовний та моральний розвиток.

В цьому контексті, колегія суддів враховує те, що районний суд заслухав пояснення свідків, при цьому підстав не надавати таким віри, апеляційним судом не встановлено.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк