КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/283/20 Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/5865/2021 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначав, що 12 березня 2019 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики згідно якого він передав відповідачу у борг 350 000,00 грн. строком повернення до 30 червня 2019 року. ОСОБА_2 у визначений договором строк позику не повернув. 01 листопада 2019 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів протягом семи днів з дня отримання вимоги, але не пізніше 14 листопада 2019 року. Відповідачем така вимога не була отримана. ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 350 000,00 грн., три проценти річних у сумі 5293,68 грн. та інфляційні витрати в сумі 2065,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 263489,95 грн., три проценти річних у розмірі 4 098,97 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1 449,85 грн., а всього 269038,77 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2690,38 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 проситьзмінити рішення суду першої інстанції, стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 350 000,00 грн., три проценти річних у сумі 5293,68 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2065,00 грн., а всього 357 358,68 грн. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 38000,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 8000,00 грн.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку, що відповідач ОСОБА_2 в період з 22 березня 2019 року по 25 жовтня 2019 року частково повернув борг в сумі 86 510,05 грн., переказавши вказану суму на його картковий рахунок. Згідно умов п. 2 договору при обранні безготівкової форми повернення позики, кошти мали бути повернуті на рахунок, який він мав повідомити відповідачу додатково. У переказі коштів на банківський рахунок відповідачем не зазначено призначення платежу. Суд безпідставно перерахував суму трьох процентів річних та інфляційної складової з урахуванням часткового погашення богу. Умови договору позики передбачають, що борг мав бути повернутий до 30 червня 2019 року в повному обсязі, а не частково. Суд також безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, пославшись на ненадання доказів на підтвердження виконання договору про надання правничої допомоги та її оплати. В судовому засіданні його адвокат озвучив усну заяву, що докази на підтвердження понесених витрат правничу допомогу будуть надані додатково. 26 грудня 2020 року він подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, до якої долучив всі необхідні докази. Ухвалою від 15 січня 2021 року суд відмовив у задоволенні зави посилаючись на те, що питання про відшкодування витрат на правничу допомогу вже було вирішене. Правові підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу в даній справі доведені в повному обсязі договором про надання правової допомоги з додатковими угодами, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також доказами про проведені розрахунки за договором.

В апеляційній інстанціїОСОБА_1 та його представник Алексенко В.Ю. підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Орлов О.Є. заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.03.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 350 000 грн., які зобов`язався повернути до 12 години ранку 30.06.2019 року (а.с.11-12).

В період з 22.03.2019 року по 25.10.2019 рокуОСОБА_2 переказав на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 86 510,05 грн. (а.с. 59-96).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . З урахуванням здійснених відповідачем переказів грошових коштів стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 263489,95 грн., три проценти річних у розмірі 4 098,97 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1 449,85 грн.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такійсамій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.3 договору позики від 12.03.2019 року, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 всю суму боргу за договором позики в розмірі 350 000,00 грн., а також три проценти річних у сумі 5293,68 грн. та інфляційні витрати в сумі 2065,00 грн., нараховані на всю суму боргу. Згідно долучених до матеріалів справи квитанцій в період з 22.03.2019 року по 25.10.2019 року ОСОБА_2 переказав на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 86 510,05 грн. ОСОБА_2 стверджує, що переказав кошти в рахунок погашення боргу за договором позики від 11.03.2019 року. В свою чергу ОСОБА_1 не спростовував, що картковий рахунок, на якій здійснені перекази відповідачем, належить саме йому,і кошти надходили на його рахунок. Позивач також не надав доказів тому, що між ним та ОСОБА_2 існували інші відносини, за якими відповідач переказав кошти.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт часткового погашення ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 86 510,05 грн. та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 263489,95 грн. Також, суд обґрунтовано зменшив суму трьох процентів річних та інфляційної складової на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, перерахувавши їх з урахуванням часткового повернення боргу.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на помилковість висновків суду про часткове погашення відповідачем боргу. Висновки суду в цій частині ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про необхідність нарахування трьох процентів річних та інфляційної складової на всю суму, що визначена в договорі позики. Такі доводи не відповідають положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає нарахування трьох процентів річних та інфляційної складової виключно на прострочено частину грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 38000,00 грн. До позовної заяви ОСОБА_1 додав копію договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2019 року, укладеного із адвокатом Алексенком В.Ю., додаткового договору №1 від 27 грудня 2019 року до договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2019 року та копію ордера на надання правової допомоги адвокатом Алексенком В.Ю. в Дніпровському районному суду м. Києва (а.с. 24-29).

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також документів на підтвердження оплати ним послуг на правничу допомогу згідно наданого договору.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 38000,00 грн.

Також26 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, до якої долучив квитанцію про сплату 38 000 грн. від 24 грудня 2020 року (а.с. 159-170). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення було відмовлено (а.с. 176-177). Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року про відмову в ухваленні додаткового рішення є окремим судовим рішенням, яке може бути оскаржене в апеляційному порядку. ОСОБА_1 апеляційну скаргу на вказану ухвалу суд не подавав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року- без змін. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення вимог апелянта про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з оскарженням рішення суд першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2021 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.