Справа № 274/4945/20
Провадження № 2/0274/422/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"11" травня 2021 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Хуторної І.Ю.,

з участю секретаря Поступайло Х.О.,

позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Заїки Г.М.,

законного представника неповнолітньої відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та її представника адвоката Мусевич А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі її законного представника ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

23.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 на неповнолітньої ОСОБА_2 у якому просить визнати відповідачів таким, що втратили право на користування будинком АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що на підставі договору довічного утримання від 01.06.2006 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.01.2020 року вона є одноособовим власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У вище вказаному будинку разом з нею зареєстровані відповідачі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дочка ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Більше двадцяти років тому на прохання дружини його брата, який був співвласником будинку відповідачку ОСОБА_4 було зареєстровано за даною адресою, оскільки вона товаришувала з матір`ю відповідачки.

Певний час ОСОБА_4 проживала у вказаному будинку, згодом у неї народилася донька ОСОБА_2 , яку також зареєстрували за місцем проживання у тому ж будинку.

Відповідачі не є членами її родини та родини її брата, який помер в 2019 році та фактично є чужими для неї людьми.

Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають більше семи років.

Добровільно писати заяву про зняття з місця реєстрації у відповідні органи відповідачка не бажає, місце свого фактичного проживання повідомляти відмовляється.

Відповідачку ОСОБА_4 , рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2020 позбавлено батьківських прав відносно її доньки - ОСОБА_2 .

Зі слів знайомих на сьогоднішній день ОСОБА_2 проживає у реабілітаційному центрі.

Факт реєстрації відповідачів в належному їй будинку заважає повноцінно ним користуватися та розпоряджатися, змушує нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг та відповідачка фактично не несе жодних витрат на утримання даного майна.

Відзив на позовну заяву не надходив, у судовому засіданні законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти позову заперечила.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 20.08.2020 у справі відкрито провадження, до участі залучено орган опіки та піклування виконавчий комітет Бердичівської міської ради - для дачі висновку ( а.с. 46).

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, до участі в справі залучено опікуна неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ( а.с. 65).

У судовому засіданні позивачка підтримала позов та пояснила, що Ѕ частка будинку АДРЕСА_1 належала на праві власності її братові - ОСОБА_5 . Їй належить інша частка будинку. Фактично вона проживає у своїй половині будинку, має окрему домову книгу, проте за документами поділ будинку не здійснений.

За життя брат з дружиною не мали дітей та опікувалися своєю похресницею, ОСОБА_4 , мати якої зловживала алкогольними напоями. ОСОБА_4 жила в сім`ї брата із 6-7 років. Після народження у ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_2 , брат з невісткою прописали у своєму житлі відповідачів. В подальшому брат з невісткою опікувалися неповнолітньою ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_4 вела невпорядкований спосіб життя, зловживала алкоголем, залишила дочку. Із 2013 року ОСОБА_4 не проживає у будинку. Після смерті дружини брата у 2018, ОСОБА_2 забрала до себе проживати її баба, яка теж через якийсь час померла. В подальшому ОСОБА_2 передали під опіку ОСОБА_3 , у якої вона і проживає по цей час. Вона успадкувала після брата частку будинку та на даний час хоче продати, оскільки не має коштів на його утримання, оплату комунальних послуг; будинок починає руйнуватися. За відчужені кошти вона хоче встановити надгробні пам`ятники. У будинку є речі відповідачів, які вона просить забрати. Неповнолітня ОСОБА_2 забрала частину своїх речей. Це переважно одяг. Місцезнаходження ОСОБА_4 їй не відоме. Коли брат був живий, він намагався знайти ОСОБА_4 , проте це виявилося марним. Її брата ОСОБА_5 11 березня 2019 року вбив брат ОСОБА_4 .

Представник позивачки адвокат Заїка Г.М. підтримав позов. Вважає, що висновок органу опіки та піклування необґрунтований із тих підстав, що неповнолітня ОСОБА_2 не може претендувати на будинок. Вона не була та не є членом сім`ї як попереднього власника житла так і позивачки. Забезпечити житлом ОСОБА_2 зобов`язана її опікун - ОСОБА_3 . До спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 25 ЗУ «Про охорону дитинства».

Законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечила проти задоволення позову із тих підстав, що неповнолітня ОСОБА_2 із народження проживала у вказаному житлі, колишні власника житла опікувалися дитиною та мали намір житло залишити ОСОБА_2 . Вона ( ОСОБА_3 ) у власності житла не має. Будинок у якому вона проживає із дитиною належить на праві спільної сумісної власності їй та чоловікові. Наразі у суді на розгляді перебуває справа про поділ цього будинку. Їй немає куди зареєструвати ОСОБА_2 . Вважає, що ОСОБА_2 має право користування вказаним житлом.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Мусевич А.І. проти задоволення позову заперечила, оскільки позивачкою обрано невірний спосіб захисту. Крім того, неповнолітню ОСОБА_2 не може бути визнано такою, що втратила право на житло, оскільки ОСОБА_2 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та за законом за нею зберігається право на житло.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 01 червня 2006 року ОСОБА_1 на праві власності належить Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 23, 24).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.01.2020 ОСОБА_1 на праві власності належить також Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 13, 27, 28).

Відповідно до довідки МК ВЖРЕП № 7 від 14.07.2020 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані, окрім ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ( а.с. 29).

Із акта № 7 від 13.07.2020, затвердженого директором МК ВЖРЕП № 7 вбачається, що комісією в складі юриста ОСОБА_24, інженера з ОП ОСОБА_25, інженера по житлу ОСОБА_13 вбачається, що комісією встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 на час перевірки не проживають. Факт непроживання підтверджують сусіди ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ( а.с. 30).

Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2020 ОСОБА_4 позбавлена батьківських прав щодо її дочки ОСОБА_2 ( а.с. 33-36).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 01.09.2020 № 205 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, над дитиною встановлено опіку та опікуном призначено ОСОБА_3 , яку зобов`язано здійснювати захист житлових та майнових прав дитини ( а.с. 57).

Орган опіки та піклування виконавчий комітет Бердичівської міської ради надав висновок про недоцільність визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 (а.с. 55-56).

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачкою. ОСОБА_4 у будинку вона не бачила давно, а ОСОБА_2 не бачила близько трьох років. Раніше власником частки житла де проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був рідний брат позивачки - ОСОБА_2 . ОСОБА_4 та її дитина ОСОБА_17 це якісь родичі ОСОБА_18 , дружини попереднього власника житла - ОСОБА_2 . Після смерті брата позивачки дитина не проживала у цьому помешканні. Коли померла ОСОБА_18 , дружина брата позивачки, а це було близько трьох років тому, неповнолітню ОСОБА_2 до себе забрали мати чи баба. Відповідачі не приходять в гості та не живуть у житлі позивачки. Чи є в житлі речі відповідачів їй не відомо. Вона знає, що ОСОБА_1 казала їм, щоб вони свої речі забрали. ОСОБА_4 зловживала алкоголем та не проживала в житлі тривалий час, залишивши свою дитину. ОСОБА_4 не намагалася вселитися в житло.

Свідок ОСОБА_15 , сусід позивачки, пояснив, що востаннє бачив ОСОБА_4 в житлі 10 років тому, а її дочку ОСОБА_2 у 2017 році. ОСОБА_4 та жила з 7 років. Її удочерили ОСОБА_18 із ОСОБА_5 , щоб вона доглядала за ними до старості. Чи було офіційно оформлено удочеріння їй не відомо. ОСОБА_18 померла в 2017, а ОСОБА_2 у минулому році. Дочка залишилася проживати, бо її не було куди подіти. ОСОБА_4 пила та скандалила, обзивала ОСОБА_18 . Вона не відомо де жила, постійно пропадала. За дитиною доглядала ОСОБА_18 . Після смерті ОСОБА_18 вона ні разу не бачила там ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_18 була хвора, дитину забрала до себе проживати рідна бабуся ОСОБА_2 . В подальшому загинув ОСОБА_2 . Його вбив брат ОСОБА_4 .

Будучи допитаною в якості свідка законний представник ОСОБА_3 пояснила, що вона є опікуном ОСОБА_2 , оскільки її мати була позбавлена батьківського піклування, батько відсутній. До своєї смерті ОСОБА_2 опікувалися ОСОБА_5 та ОСОБА_18 , яких ОСОБА_2 вважає своїми дідусем та бабусею. Вони любили дівчинку та ОСОБА_5 хотів своє житло залишити ОСОБА_2 . Після їх смерті дитину було передано біологічній бабі ОСОБА_3 , яка також померла та дитина залишилася без догляду. Вона взяла дитину під свою опіку. Житла у ОСОБА_2 немає. Питання щодо того, щоб забрати речі із будинку на даний час не вирішене.

Норми права, які застосував суд, висновки суду

Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положення Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (надалі Конвенція), Держави-учасниці цієї Конвенції, визнаючи, що Організація Об`єднаних Націй у Загальній декларації прав людини та в Міжнародних пактах про права людини проголосила і погодилась з тим, що кожна людина має володіти всіма зазначеними у них правами і свободами без якої б то не було різниці за такими ознаками, як раса, колір шкіри, стать, релігія, політичні або інші переконання, національне або соціальне походження, майновий стан, народження або інші обставини, нагадуючи, що Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, погодились про нижченаведене:

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду (ч. 3 ст. 3 Конвенції).

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до положень п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи, зокрема, охорони дитинства.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» діти, позбавлені батьківського піклування, - це діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.

Частинами 1-3ст.32ЗаконуУкраїни «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначено, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст. 18, ч.3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу.

Аналогічне положення стосовно збереження за дитиною права користування житлом, у якому вона проживала до переміщення її до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, прийомної сім`ї, закріплене в п.2 ч.1 ст. 248 Сімейного кодексу України.

У пункті 3 частини першої статті 247 СК України передбачено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування.

Згідно пункту 2 частини першої статті 248 СК України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала.

Аналіз доводів сторін, висновки суду

На підставі наявних у справі доказів встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 була членом сім`ї колишнього власника Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_18 , які опікувалися ОСОБА_4 та її дитиною - ОСОБА_2 .

Встановлено також, що право власності на частку житла, у якій зареєстрована ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 набула ОСОБА_1 , яка не має родинних стосунків із відповідачами та заперечує проти реєстрації відповідачів у її житлі

ОСОБА_4 не проживає у будинку АДРЕСА_1 близько 7 років, вона добровільно залишила житло, не намагалася вселитися, а отже вона втратила інтерес до житла.

Із рішення Бердичівського міськрайонного суду від 11.06.2020 вбачається, що ОСОБА_4 веде невпорядкований спосіб життя, зловживає алкогольними напоями.

За таких обставин, оскільки відповідачка немає ніяких домовленостей із позивакою щодо права користування житлом, вона втратила інтерес до житла, не проживає у будинку тривалий час, її слід визнати такою, що втратила право користування житлом - будинком АДРЕСА_1 .

Доводи адвокта Мусевич А.М. про обрання позивачкою невірного способу захисту суд відхиляє, оскільки статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , відповідно до рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 01.09.2020 № 205 є дитиною позбавленою батьківського піклування, а отже вона має відповідний соціальний захист в силу Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та Закону України «Про охорону дитинства».

Реєстрація відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не оскаржена та судом не встановлено, що вселення ти реєстрація у вказаному житлі суперечила закону. ОСОБА_2 у вказаному житлі проживала із народження до смерті дружини попереднього власника житла, яка фактично опікувалася дитиною.

Судом не встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві власності інше житло. Не встановлено також і житла, де ОСОБА_2 може бути зареєстрована.

Крім того, позивачкою не надано доказів, що вона відчужує частку спірного житла, де зареєстрована ОСОБА_2 .

За таких обставин, оскільки до ст. 18, ч.3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» за ОСОБА_2 протягом усього часу перебування у опікуна зберігається право на проживання житлі за адресою: АДРЕСА_1 та судом не встановленого іншого житла, належного на праві власності відповідачці ОСОБА_4 , суд не вбачає на даний час підстав для визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житлом - будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення повного тексту безпосередньо до Житомирського апеляційного суду, або через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідачка - ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 17.05.2021.

Суддя І.Ю. Хуторна