Номер провадження: 22-ц/813/3861/21
Номер справи місцевого суду: 501/778/20
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

Гірняк Л.А.,

суддів: Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області, про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей,

встановив:

04.03.2020 року Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей ЧМР Одеської області, про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, звільнення приміщення від особистих речей (а.с.1-3).

В обґрунтування позову, позивач зазначив, що згідно рішення № 5/2019 від 15.10.2019 року АТ «Уксоцбанк» було реорганізовано, шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» та визначено, що правонаступником його прав та обов`язків та всього майна став АТ «Альфа-Банк».

З цих підстав, 15.10.2019 року АТ «Альфа-Банк» став власником іпотечного майна трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

За зазначеною адресою зареєстровані громадяни - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . При зверненні з вимогою про виселення, відповідачі не відреагували, продовжують користуватись та відмовляються добровільно виселятися, що створює перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому та просив:

визнати громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування - трикімнатною квартирою, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

зняти з реєстраційного обліку громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити трикімнатну квартиру, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від особистих речей;

стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь АТ «АЛЬФА-БАНК» судовий збір в розмірі 4 204,00 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року у задоволені позову відмовлено (а.с. 75-77).

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.79-83).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 05.05.2021 року, на 11.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.118-125).

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 17.05.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про зняття з реєстраційного обліку, визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, звільнення приміщення від особистих речей,суд першої інстанції виходив із того, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Крім цього, визнання особи такою, що втратила право користування майном та зняття з реєстраційного обліку суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо житлового приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так

і захист права на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності

є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право

на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно

або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов`язання» та Законом України «Про іпотеку».

Так, за змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У відповідності до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом.

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, за іпотечним договором від 02.11.2006 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , в зобов`язання останньої по кредитному договору № 661/Ф03.14/105 від 02.11.2006 року, передала в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2019 р. № 168449317, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого згідно рішення № 5/2019 від 15.10.2019 р. є АТ «Альфа-Банк», а саме на трикімнатну квартиру ,загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Таким чином, законним власником вказаної квартири є АТ «Альфа-Банк», як правонаступник прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

За відомостями № 8-1318 від 07.05.2020 року відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані:

1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

3. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

4. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

5. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (неповнолітній).

Службою у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради, з метою з`ясування всіх обставин по справі неодноразово було направлено запрошення на співбесіду гр. ОСОБА_1 , та іншим відповідачам, на адресу, яка вказана в матеріалах справи, але вони до служби так і не з`явились та документів не надали.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом

і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або

для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суддя керується верховенством права, що закріплено як в ч.1 ст. 129 Конституції України, так і в ч.1 ст. 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесені зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Слід також зазначити що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на частину другу статті 109 ЖК Української РСР яка установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З підстав викладеного, є безпідставними доводи заявника апеляційної скарги про те, що втративши право на кватиру, відповідачі також втратили право користування цією квартирою що передбачено ст. 317 ЦК України.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що малолітня ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі вже після укладення договору іпотеки, а тому вона має бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що суд не перевірив, чи належить відповідачам інше жиле приміщення, також є безпідставним, так як в порушення принципу змагальності сторін, передбаченого ст. 12 ЦПК України, заявник апеляційної скарги, який також є позивачем по даній справі, не надав суду доказів того, що відповідачі мають на праві власності або користування інше жиле приміщення.

Безпідставними також є доводи заявника апеляційної скарги з приводу того, що можливо малолітня ОСОБА_5 вправі бути зареєстрованою за місцем реєстрації свого батька, особу якої не встановлено.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновків, які викладені в постанові КЦС від 03.04.2019 року у справі № 210/1857/15-ц, зняття малолітньої особи за місцем реєстрації фактично неможливо, оскільки лише вона особисто в майбутньому має право визначитись зі своїм місцем проживання.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева