№ 336/1918/21
пр. № 2/336/2300/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі судді Жупанової І.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він набув право вимоги за Договором іпотеки № 010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 р., який був укладений ОСОБА_2 із АТ «Райффайзен банк Аваль», на підставі Договору про відступлення прав за договором іпотеки від 25 червня 2020 року, укладеного позивачем із ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», і є іпотекодержателем нерухомого майна, що є предметом іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Договором іпотеки, а саме: нежитлової будівлі, торгівельного павільйону літ. А, загальною площею 98,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При реалізації свого права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог позивачем було з`ясовано наявність арешту, накладеного на майно ОСОБА_2 , що заважає реалізувати відносно Предмету іпотеки увесь належний обсяг своїх прав іпотекодержателя нерухомого майна ОСОБА_2 .

Вказаний арешт було накладено державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЗМУЮ Скрипником О.А. на підставі Постанови про арешт майна боржники та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2015 р. в рамках виконавчого провадження № 48567392.

Підставою для відкриття виконавчого провадження № 48567392 був виконавчий лист № 755/11658/15-ц, виданий 16.07.2015 р. за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 2236/14 від 26 березня 2015 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 338-01108-К від 22 серпня 2008 року. У подальшому, в рамках процедури банкрутства АТ «Укрсоцбанк», право вимоги за цим договором було передано до АТ «Альфа-Банк», а згодом цю заборгованість вже повністю врегульовано через звернення стягнення на предмет іпотеки.

У свою чергу, вказане рішення третейського суду було скасовано за заявою ОСОБА_2 на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі № 755/18981/15-ц, законність якої було підтверджено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року.

Виконавче провадження № 48567392 було закрито державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЗМУЮ Скрипником О.А. 14.12.2015р. через повернення виконавчого листа ще до набрання вказаною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року законної сили, то запис із державного реєстру про накладення арешту вилучено не було.

На підставі чого, вважає, що необхідності для збереження вказаного арешту на майно немає через скасування самої підстави для його накладення - рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 2236/14 від 26 березня 2015 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 338-01108-К від 22 серпня 2008 року, яке було скасовано ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016року у справі № 755/18981/15-ц, та підтверджено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року.

Враховуючи викладене просить суд скасувати арешт та заборону відчуження, накладені на все майно боржника ОСОБА_2 , на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2015 р., винесеної державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЗМУЮ Скрипником О.А. в рамках виконавчого провадження № 48567392, та відповідно виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про це обтяження від 30.10.2015 р. за № 11825940.

Ухвалою суду від 22.03.2021 року відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження у справі від 22.03.2021 року та копія позовної заяви з додатками було направлено на адресу вказану у позовній заяві.

Відповідач відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Заяви та клопотання до матеріалів справи до початку її розгляду від відповідача не надходили.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які посилаються сторони, та підтверджено доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов висновків, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №220498766 від 14.08.2020 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нежитлова будівля торгівельного павільйону літ.А, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та на яку накладено арешт нерухомого майна на підставі постанови, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер:48567392, виданий 04.09.2015, видавник: державний виконавець Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ Скрипник О.А.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №245910186 від 25.02.2021 року, квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_3 належить на підставі приватного права власності АТ "Альфа-Банк".

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2015 року, виданою державним виконавцем Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ Скрипником О.А. на підставі виконавчого листа № 755/11658/15-ц виданого 16.07.2015р., накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

У ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що обтяження майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2015 року було задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 2236/14 від 26 березня 2015 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» по договору кредиту.

Вказане рішення третейського суду було скасовано за заявою ОСОБА_2 на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі № 755/18981/15-ц, законність якої було підтверджено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року.

01.03.2021 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про вилучення з державного реєстру запис про наявність арешту майна ОСОБА_2 .

Згідно відповіді від 10.03.2021 р. за №11197/7, державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЗМУЮ Скрипником О.А. 14.12.2015 р. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена підстава не передбачає зняття арешту з майна боржника.

За змістом ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, позивачем у справах про звільнення майна з-під арешту є особа, відносно якої на момент порушення справи є припущення, що вона є носієм субєктивного права (власник та правомірний володілець майна), оскільки метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна особі відмінній від боржника.

При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна.

За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до положень ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Право звернення заборгованості на предмет іпотеки передбачені, положеннями Закону України "Про іпотеку".

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Частинами 1, 6 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

В своїй позовній заяві позивач просить скасувати арешт та заборону відчуження, накладені на все майно боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували права власності ОСОБА_1 на спірне майно.

В позовній заяві, зазначає, що він є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі, торгівельного павільйону літ.А, загальною площею 98,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . що є предметом іпотеки (надалі - «Предмет іпотеки») у забезпечення виконання зобов`язань за Договором іпотеки, однак не надано належних доказів права вимоги позивача, а наданих документів недостатньо для прийняття рішення про задоволення позову про зняття арешту з майна.

Окрім цього, позивачем не зазначено, яке відношення до предмету позовної заяви має квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_3 належить на підставі приватного права власності АТ "Альфа-Банк" та на підтвердження чи спростування, якої обставини наданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №245910186 від 25.02.2021 року.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача, відтак суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогамист.141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: І.Б. Жупанова