Справа №490/875/17
Провадження № 22-ц/812/958/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чулупом О.С., дата складення повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 12 березня 2014 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 9700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначали, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов договору станом на 21 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 118867,06 грн., з яких: заборгованість за кредитом 18840,03 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 91140,50 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 2750,00 грн; штраф(фіксована частина) - 500грн.; штраф (процентна складова) 5636,53грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 12 березня 2014 року у розмірі 118867, 06 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 112730 грн. 53коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600грн.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк для подачі заяви по перегляд вказаного заочного рішення, а заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог банку у повному обсязі.

Так зокрема вказував, що у березні 2014 року він отримав кредитну картку та ним отримано кредит у розмірі 9700 грн. У квітні того ж року він погасив заборгованість у розмірі 1700 грн. та у зв`язку з тяжким матеріальним становищем не мав можливості погасити всю заборгованість за тілом кредиту залишок якої становить 8000 грн. Зазначав, що інші вимоги банку як то, процентну ставку за користування наданим кредитом, збільшення тіла кредиту за рахунок комісії, нарахування відсотків за тілом кредиту, заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за пенею та комісією за користування кредиту, а також штрафні санкції він не визнає виходячи з того, що такі умови ним з банком не узгоджувались.

Просив заочне рішення суду першої інстанції в частині заборгованості за тілом кредиту зменшити, стягнувши з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 8000 грн, а в іншій частині рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 12 березня 2014 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником (а.с.9), представник банку додав «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». (а.с.10) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 11- 34).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 21 жовтня 2016 року становить 118867,06 грн., з яких: заборгованість за кредитом 18840,03 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 91140,50 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 2750,00 грн; штраф(фіксована частина) - 500грн.; штраф (процентна складова) 5636,53грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої дійшов висновку, що кредитний договір складається з підписаної позивачем анкети-заяви на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до вказаної заяви та Умов та правил надання банківських послуг Банк надає позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, згідно умов договору, відмова від виконання зобов`язання не припускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки, якою є штраф та пеня, може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають, істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. За змістом ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Отже, банк просить застосувати до відповідачів подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Дослідивши розрахунок заборгованості та враховуючи вищевикладене, суд, вважав вимоги позивача обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та стягнув з відповідача заборгованість у розмірі 112 730 грн. 53 коп.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконанн

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 12 березня 2014 року розмір процентної ставки не встановлено.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив крім тіла кредиту, стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам за користування кредитом, пенею та комісією, а також штрафи.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, у анкеті-заяві позичальника, підписаній сторонами, ані процентна ставка, ані сума штрафів не зазначена.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, штрафом та пенею, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 12 березня 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини укладеного договору, а також на підписаний особисто позичальником паспорт споживчого кредиту.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, базова процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штрафи за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови і Правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 березня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Суд першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам, пені та штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, на обставини відсутності передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу уваги не звернув, та безпідставно задовольнив вимоги у цій частині.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору, і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі, пені та штрафу.

А тому, у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - 91140 грн.50 коп.; за пенею та комісією - 2750,00 грн; штраф (фіксована частина) - 500грн.; штраф (процентна складова) 5636 грн.53 коп. відмовити за безпідставністю.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Разом з тим, як вбачається з Виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , яка повністю кореспондується із розрахунком заборгованості, відповідач користувався платіжною карткою, як на оплату, так і на поповнення карткового рахунку.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до особового рахунку позичальника, за період з березня 2014 року по жовтень 2016 року відповідачем отримано 20 540 грн., а на погашення заборгованості сплачено 1700 грн. відтак, різниця між фактично отриманими та повернутими коштами становить 18840 грн. 03 коп. (20540, 03 - 1700). Тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором, а відтак висновок суду про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 18840 грн. 03 коп. є вірним.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо наявної заборгованості за кредитним договором лише у сумі 8000 грн. колегія суддів відхиляє.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Можна прийти до висновку, що Банком під час звернення до суду, вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вказаний висновок повністю презюмується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Враховуючи, що суд помилково визначився із розміром заборгованості, заочне рішення суду як постановлене з порушенням норм матеріального права в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом у січні 2017 року, позивачем, який є юридичною особою, було сплачено 1783, 01 грн судового збору, що станом на дату подання позовної заяви становить 1,5 відсотки від ціни позову (118867, 06 х 1,5%) на підтвердження чого надано платіжне доручення №ВОТМ2В1АВ9 від 22 листопада 2016 року (а.с.39).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове судове рішення судом апеляційної інстанції вимоги банку задоволено на 15,85% ((18840,03:118867,06) х100), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 282, 60 грн (1783,01х1585%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 звернувся до того ж суду із заявою про його перегляд та надав квитанцію № 0.0..1 від 22 січня 2020 року про сплату судового збору за подання такої у сумі 2400 грн. (а.с.55).

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон), який набрав чинності з 01 листопада 2011 року, із змінами та доповненнями станом на час подачі апеляційної скарги, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 4 пункту 1 частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що ставка судового збору за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення фізичною особою становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що заяву про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року було подано у січні 2020 року, тому розмір судового збору за подання такої повинен був становити 420, 40 грн. (2400 х 0,2), відтак ОСОБА_2 під час подання вказаної заяви надмірно сплачено 1979, 60 грн.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції відповідач просив про задоволення апеляційної скарги на суму 104730,53грн. (112730,53 - 8000 (кошти, які визнавав, що отримував)).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено на 85890, 50 грн (104730,53 18840,03), або на 82, 01% ((85890,50:104730,53) х100).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на 82,01%, сплати судового збору за подання апеляційної скарги та судового збору, який підлягав сплаті під час подання заяви про перегляд заочного рішення в загальному розмірі 2820,40 (2400+420,40) розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача становить 2313,01 грн (2820,40х82,01%).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За такого, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 2030 грн.41 коп. (2313,01 - 282,60).

Стосовно надмірно сплаченого відповідачем судового збору у сумі 1979, 60 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідач має право заявити клопотання про повернення вказаної суми з Державного бюджету України згідно з п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" (див. близький за змістом висновок у пункті 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року в частині задоволених вимог про стягнення ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам, пені, комісії та штрафу скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 18840 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн. 03 коп. заборгованості за договором.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) 2030 (дві тисячі тридцять) грн. 41 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.