Справа № 204/43/21
Провадження № 2/204/733/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року до суду надійшла позов заява, у якій позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank_01 від 30 вересня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки №24/1 від 15 березня 2006 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 та договором поруки від 15 березня 2006 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 ..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 березня 2006 р ВАТ КБ «НАДРА», з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, уклали кредитний договір №8/2006/840-мк14/24 (надалі за текстом «Кредитний договір») згідно якого ВАТ КБ «НАДРА»" відкривав ОСОБА_3 кредитну лінію в сумі 23 000,00 доларів США, терміном на 36 місяців з 15 березня 2006 року по 26 березня 2009 року. Кредит надавався зі сплатою 15 % річних, котрі могли були змінені додатковими угодами до даного Договору, що є його невід`ємною частиною. Також, 15 березня 2006 року між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 (Позивачем-1) було укладено договір поруки. Згідно п.1.1. Договору поруки від 15.03.2006 року ОСОБА_1 поручивсяя перед ВАТ КБ «НАДРА» за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань. Крім того між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 (Позивачем-2) було укладено Договір іпотеки № 24/1 від 15 березня 2006 року, і за цим договором ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 , передає в іпотеки, а ВАТ КБ «НАДРА» приймає в іпотеку предмет іпотеки будинок, загальною площею 47,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, 23.06.2011 року ВАТ КБ «НАДРА» звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ухвалою суду від 01.12.2012 року позовну заяву було залишено без розгляду. В 2016 році ВАТ КБ «НАДРА» знову звернувся вже до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за яким, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі №206/4864/15-ц в задоволенні позову було відмовлено. В якості підстави відмови в задоволенні позову судом зазначено, що трирічний строк з того часу звернення до моменту пред`явлення дійсного позову 28.08.2015 року також вже сплив, до того ж, кредитором вже тоді станом на 23.06.2011 року був пропущений, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя ОСОБА_1 . Також, Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року у справі 202/1560/17 Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ "КБ "НАДРА", ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки задоволено повністю та визнано припиненою поруку, яка виникла з договору поруки від 15 березня 2006 року, між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 .. Також позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ "НАДРА", ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про припинення дії договору іпотеки та зняття заборони відчуження предмета іпотеки задоволено повністю та визнано припиненим договір іпотеки від 15 березня 2006 року, що укладений між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 та скасовано відповідні записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Однак, як стало відомо позивачам, між ТОВ "ФК "ДНІПРОФІНАНСГРУП" та ТОВ "БРАЙТ "НВЕСТМЕНТ" 30 вересня 2020 року був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору, ТОВ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним договором №8/2006/840-мк14/24 від 15 березня 2006 р. укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА», договором іпотеки 24/1 від 15 березня 2006 року, що укладений між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 та договором поруки від 15 березня 2006 року, укладеним між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 .

Вказаний договір відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року в частині відступлення права вимоги по договору поруки порушує права та охоронювані законом права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки

ТОВ "ФК "ДНІПРОФІНАНСГРУП" не мало права в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в земній валюті» на укладання Договору відступлення прав вимоги з ТОВ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки 24/1 від 15 березня 2006 року та договором поруки від 15 березня 2006 року, оскільки вказаним Законом було заборонено відступати (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає нерухоме житлове майно, наданими громадянам в іноземній валюті.

Окрім того, позивачі зазначили, що Договір відступлення прав вимоги є недійсним в оскаржуваній частині, оскільки не був нотаріально посвідчений та не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку, у Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Окрім того, за відсутності даних про оплату з боку ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» на користь ПАТ «КБ «НАДРА» вартості договору відступлення слід вважати, що ТОВ «ФК ДНІПРОФІНАНСГРУП» не набуло усіх прав кредитора за Основними договорами і відповідно свідчить про подальшу недійсність оскаржуваного договору відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року.

Також, позивачі зазначили, що рішення суду, що набрали законної сили було встановлено, що зобов`язання по договору іпотеки 24/1 від 15 березня 2006 року та договором поруки від 15 березня 2006 року, припинено, внаслідок чого, укладання Договору відступлення прав вимоги щодо правочинів, які за рішенням суду вже припинені є незаконним та безпідставним, таким, що суперечить інтересам суспільства та його моральним засадам, що в свою чергу є підставою згідно ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним. У зв`язку з вищевикладеним, позивачі вимушені звернутися до суду за захистом свої прав.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2021 року було відкрито у справі спрощене провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 21.01.2021 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками.

27 січня 2021 року до суду від Позивачів надійшло клопотання про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування зазначеного клопотання позивачі зазначили про те, що предмет доказування у справі є складним та вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін з метою надання ґрунтовних пояснень щодо фактичних обставин та підтверджуючих документів для забезпечення повного та всебічного встановлення обставин справи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для розгляду даної справи у судовому засіданні, суд виходить з наступного.

Особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження встановлені статтею 279 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої, шостої, статті 279 ЦПК суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Однак суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони може призначити судове засідання за наявності достатніх для цього обґрунтованих підстав.

Відповідно до частини шостої статті 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

У даному випадку, предметом позову є не є стягнення будь-яких сум коштів, окрім того, зазначаючи про необхідність розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, позивачі у клопотанні не зазначили, встановлення яких саме обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає саме проведення судового засідання.

Крім того, позивачі не пояснили, у чому полягає складність предмету доказування та окрім того, чому така складність має визначатися судом як вирішальна обставина для призначення розгляду справи у судовому засіданні з огляду на закріплений у статті 12, 13 ЦПК України принципи диспозитивності та змагальності судового процесу.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне відмовити позивачам у задоволенні клопотання про здійснення розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачами також 25.03.2021 року, також було направлено суду заяву про збільшення позовних вимог, яку суд, відповідно до ст. 126 ЦПК України залишає без розгляду, оскільки її подано за межами строків, передбачених ст. 49 ЦПК України.

Відповідач-1 ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» у встановлений судом строк надав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в земній валюті» в редакції на час укладення спірного договору не містили обмежень щодо продажу прав вимоги за вказаним Договором, окрім того, вимоги вказаного Закону поширюються лише на предмет застави та (або) іпотеки, в той час, як за Договором предметом відступлення було лише право вимоги за Кредитними договорами. Оскільки Кредитний договір було укладено без нотаріального опсвідчення, Договір про відступлення прав вимоги за таким Договором було обґрунтовано укладено також без його нотаріального посвідчення. Також, звертав увагу суду на ті обставини, що спірним Договором було відступлено вимоги лише за Кредитним договором, внаслідок чого вимоги про визнання спірного Договору недійсним, щодо передачі прав вимоги за іпотечним договором та договором поруки - є безпідставними. Окрім того, позивачами також належним чином не обґрунтовано, які саме права порушено фактом укладення спірного Договору та як наслідок, наявності підстав для його оскарження в судовому порядку.

25 березня 2021 року від кожного позивача надійшли окремі відповіді на відзиви, а 12 квітня 2021 року - також спільні додаткові пояснення, у яких вони спростовували міркування Відповідача-1, та наполягали на задоволенні позову, посилаючись на мотиви, викладені у позові.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Розглядаючи позов, суд, перед встановленням наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору в оскаржуваній частині, вважає за необхідне в першу чергу, для застосування вказаного способу захисту, встановити чи порушені права (інтереси) невизнані або оспорені певні права позивачів укладенням спірного договору відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібні враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року, у справі №405/986/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі обґрунтовують порушення своїх прав тими обставинами, що відповідачі тлумачать умови спірного Договору № GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020р. таким чином, що за ними новий кредитор набув права вимоги не лише до Третьої особи (позичальника), але й до Позивачів. Керуючись цим Відповідач-1 ініціював судові процедури, метою яких є очевидно подальше пред`явлення майнових вимог до Позивачів. Відтак вказаний Договір напряму стосується прав та обов`язків Позивачів, які захищено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивачі, позивачі у позові зазначають, що Договором в оскаржуваній частині передано права вимоги за договорами поруки та іпотеки, в той час, як зобов`язання за вказаними договорами припинені за рішенням суду. А тому, спірний договір про відступлення прав вимоги до Позивачів, що станом на дату його укладення були припиненими, фактично передбачає «відновлення» прав вимоги до Позивачів всупереч вищевказаним рішенням судів та положенням законодавства. Отже спірний Договір порушує права та інтересів Позивачів, а саме - право вільно володіти своїм майном, оскільки протиправно передбачає набуття ТОВ «Брайт Інвестмент» прав вимоги до Позивачів, тобто можливості звертати стягнення на їхнє майно, не зважаючи на пряму заборону Закону та факт припинення зобов`язань Позивачів по відповідним договорам.

Метою Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є захист позичальників, поручителів та майнових поручителів від звернення стягнення на майно, що може призвести до втрати житла чи втрати іншого майна у значних сумах в складних економічних умовах внаслідок стрімкого зростання курсу іноземної валюти, в якій отримувався кредит. Частиною такого захисту законодавець визначив недопущення заміни кредитора, крім випадків відступлення прав вимоги кредитором-банком, визнаним неплатоспроможним.

Відтак, суд приходить до висновку, що укладенням спірного Договору в оскаржуваній частині дійсно можуть бути порушені права та інтереси Позивачів на захист від надмірного економічного тягаря кредитних зобов`язань в іноземній валюті у вигляді звернення стягнення та подальшої втрати належного житла, яке було предметом забезпечення виконання такого зобов`язання. З урахуванням чого, суд відхиляє відповідні договоди відповідача-1 та досліджує наведені підстави, з якими позивачі пов`язують недійсність Договору в оскаржуваній частині.

Судом встановлено, що 15.03.2006 року між ВАТ КБ «Надра» (назву змінено на ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_3 був укладений договір кредитної лінії №8/2006/840-МК14/24 (надалі кредитний договір). За умовами цього кредитного договору банк відкрив позичальнику кредитну лінію в сумі 23 000 доларів США, терміном на 36 місяців з «15 березня 2006 року» по «26 березня 2009 року». Кредит надається зі сплатою 15% річних, котрі можуть бути змінені додатковими угодами до даного договору, що є його невід`ємною частиною.

Також, для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 15.03.2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки. Згідно п.1.1. Договору поруки від 15.03.2006 року ОСОБА_1 поручається перед ВАТ КБ «НАДРА» за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань, що витікають з Договору кредитної лінії № 8/2005/840- МК14/24 від 15 березня 2006 року та додаткових угод до нього, в тому числі: -повернути до 26 березня 2009 року кредит у сумі 23000,00 доларів США -за користування кредитними коштами із розрахунку 15 % річних, -сплатити можливі штрафні санкції.

Крім того між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 24/1 від 15 березня 2006 року, і за цим договором ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 , що витікає із Договору кредитної лінії № 8/2005/840- МК14/24 від 15 березня 2006 року та додаткових угод до нього, передає в іпотеку, а ВАТ КБ «НАДРА» приймає в іпотеку предмет іпотеки (літ.А- будинок, житловою площею 28,4 кв.м., загальна площа 47,6 кв.м., літ. Б-літня кухня, літ. В-гараж, літ. Г - сарай, літ. Д-сарай, літ. к, к'-колодязі, 1-3 орогожа, літ. Е-вбиральня, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідно до Постанови Правління НБУ від 04.06.2015 року №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ НАДРА» та відповідного рішення, прийнятого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра».

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року у цивільній справі № 206/4864/15-ц за позовом ПАТ КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було встановлено, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка станом на 06.04.2015 року складає 34616,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 806731,48 грн., а саме: заборгованість за сумою кредиту 16059,31 дол. США , що складає 374258,99 грн., заборгованість за відсотками 11189,39 дол. США, що складає 260626,63 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 7373,84 дол. США, що складає 171845,86 грн. Однак, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з підстав спливу строків позовної давності, окрім того, суд встановив, що кредитором вже станом на 23.06.2011 року був пропущений, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року у цивільній справі №202/1560/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_2 , про визнання припиненим договору поруки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ "КБ "Надра", ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки припиненим та зняття обтяжень з майна, позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі, визнано припиненою поруку, яка виникла з договору поруки від 15.03.2006 року, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , визнано припиненим договір іпотеки № 24/1 від 15 березня 2006 року, що укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , скасовано запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про заборону відчуження на нерухоме майно - будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про реєстрацію обтяження на вказане майно, скасовано запис в Державному реєстрі іпотек про іпотеку на вказане нерухоме майно, виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження вказаного нерухомого майна, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Також, 5 серпня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank, про відступлення прав вимоги, предметом якого було відступлення ПАТ КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав вимоги, зокрема до ОСОБА_3 за кредитним договором № 8/2006/840-МК14/24 від 15.03.2006 року, укладеним між останньою та ВАТ КБ «Надра» (а.с.).

Відповідно до п.1 Договору № GL48N718070_blank від 05.08.2020року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників за кредитними договорами, та всіма іншими похідними договорами, права з якими виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - «Права вимоги». Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором.

Як вбачається з п. 2 Договору, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників.

Судом також встановлено, що 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_01, предметом якого було відступлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» прав вимоги, зокрема до ОСОБА_3 за кредитним договором № 8/2006/840-МК14/24 від 15.03.2006 року, укладеним між останньою та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до п.1 Договору № GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первинний кредитор відступає Новому кредитору належні Первинному кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первинного кредитора до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права на які виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первинному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором.

Також, укладених договір між відповідачами, у п.2 містить положення, згідно яких, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників,

Отже, суд приходить до висновку, що за умовами даного Договору та Додатку №1 ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» предметом передачі (купівлі-продажу) сторони визначили права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2006/840-МК14/24 від 15 березня 2006 року укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» та як наслідок, за Договором іпотеки № 24/1 від 15.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра», та договором поруки від 15.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Суд зазначає, що саме таке розуміння Відповідачем-1 умов Договору № GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року підтверджується заявою ТОВ «Брайт Інвестмент» від 14.12.2020р. за вих. № 1214/35 до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська про перегляд вищезгаданого заочного рішення від 07.09.2017 року по цивільній справі № 202/1560/17.

Як вбачається з абзацу другого сторінки 2 вказаної заяви, ТОВ «Брайт Інвестмент» зазначає: «30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений Договір MGL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 8/2006/840- МК14/24 від 15 березня 2006 року укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», Договором іпотеки № 24/1 від 15.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра», та договором поруки, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра». Також далі ТОВ «Брайт Інвестмент» обґрунтовує цю заяву посиланням на те, що воно довідалося про припинення іпотеки майна, що підстав для припинення іпотеки не було тощо. Таким чином, Відповідач як сторона Договору № GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року визнає, що за цим Договором йому були відступлені права вимоги не лише по кредитному договору, зазначеному у Додатку № 1, але й по договору іпотеки і договору поруки, що не зазначені у Додатку № 1. Викладене підтверджується змістом заяви ТОВ «Брайт Інвестмент» від 14.12.2020 року за вих. № 1214/35.

Також, відповідні обставини підтверджуються змістом ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2021 року по справі № 202/1560/17, про залишення без розгляду заяви ТОВ "Брайт Інвестмент". Окрім того, сам факт звернення Відповідача-1 із заявою про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.09.2017 року з зазначеним мотивуванням вказує на те, що Відповідач-1 вважає, що набув права вимоги до Позивачів по договору поруки від 15.03.2006р. та договору іпотеки № 24/1 від 15.03.2006 року, оскільки єдиним предметом спору, в якому приймалось заочне рішення від 07.09.2017 року по цивільній справі № 202/1560/17, було припинення поруки та іпотеки, питання стягнення заборгованості з позичальника за кредитним договором в цій справі не розглядалося і не вирішувалося.

Отже, надаючи оцінку відповідним посиланням відповідача-1 ТОВ «Брайт Інвестмент», на те, що оспорюваним Договором про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 року не було передано право вимоги по договору іпотеки 24/1 від 15.03.2006 року, та договору поруки 15.03.2006 року, як на підставу відмову у позові, суд зазначає, що, у зазначеній справі наявні підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідача-1, який спочатку 14.12.2020 року оскаржив заочне рішення суду щодо припинення іпотеки та поруки, мотивуючи його набуттям права вимоги до боржників за такими договорами іпотеки та поруки, а згодом, у зазначеній справі у відзиві від 01.03.2021 року заперечив факт передачі відступлення оскаржуваним Договором права вимоги за такими забезпечувальними договорами, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними.

Аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №390/34/17 у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає.

Отже, визнання недійсним у судовому порядку правочину можливо з підстав недодержання сторонами в момент його вчинення вимог, які встановлені 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, а саме правочин має відповідати вимогам ЦК України.

У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Як вбачається з правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 06 липня 2015 року по справі №6-301цс15, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали, що оспорюваний договір укладено відповідачами всупереч підпункту 3 пункту 1 цього Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Підпунктом 3 пункту 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 цього Закону, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи.

Як вбачається з обставин справи, ВАТ КБ «Надра» надало ОСОБА_3 кредит на споживчі цілі, у іноземній валюті (доларах США), повернення якого було забезпечене іпотекою житлового будинку, що належить ОСОБА_2 , є помешканням останньої та єдиним належним їй нерухомим майном, його площа менша за 250 кв.м.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою, статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, слід дійти висновку про те, що під час укладення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» оспорюваного позивачами договору відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року, в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 8/2006/840-МК14/24 від 15.03.2006 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 та всіма похідними від нього договорами, зокрема договором поруки, договором іпотеки (застави) та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього, не дотримались вимог ч. 3 ст. 512 ЦК України та п. п. 3 п.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання цього Договору, від 30.09.2020 року, як письмової форми правочину, недійсним, відповідно до меж позовних вимог, оскільки підпункт 3 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" Закон №1304-VII, в редакції яка діяла на час вчинення оскаржуваного правочину містить фактично повну заборону, на час дії закону (за винятком неплатоспроможного банку), щодо як продажу так і будь-якої передачі (без жодних виключень) заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки порушення відповідачами під час укладення спірного Договору Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", є окремою та безумовною підставою для визнання такого Договору, в оскаржуваній частині, недійсним - відповідно до ст.203, 215 ЦК України, суд не досліджує решту наведених позивачами підстав недійсності Договору.

Суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню, зокрема підлягає визнанню недійсним Договір відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank_01 від 30 вересня 2020 року, укладений між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки №24/1 від 15 березня 2006 року, що укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 та договором поруки від 15 березня 2006 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки суд задовольняє позов, судові витрати понесені позивачами за сплату судового збору при подачі позову в розмірі 1681 грн. 60 коп. слід покласти на відповідачів ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» в рівних частинах по 840 грн. 80 коп. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516 ЦК України, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст.2 4, 10, 11-13, 15, 76-82, 133, 141, 259, 263-265 274-279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, буд. 54, офіс 402), Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 2, офіс 205), третя особа ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - задовольнити.

Визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank_01 від 30 вересня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки №24/1 від 15 березня 2006 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 та договором поруки від 15 березня 2006 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» по 840 грн. 80 коп. з кожного на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська