Справа № 496/1501/19
Провадження № 2/496/637/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря - Старостіної А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами: душем, цистерною огорожею, що розташований в АДРЕСА_1 , яка належала її матері на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області за 2016-2020 роки. Власником іншої Ѕ частини вказаного житлового будинку відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області за 2016-2020 року був її батько ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача. Після звернення до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, листом від 01.02.2019 року №471/02-14, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на цілий житловий будинок, оскільки в матеріалах спадкової справи після смерті її батька є заява про прийняття спадщини від імені його доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , крім того, у неї відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, який підтверджує право власності на нього за померлим батьком, у зв`язку з чим, нотаріусом було роз`яснено право звернення до суду. При житті, ОСОБА_5 був інвалідом першої групи, перебував у безпорадному і безпомічному стані, потребував стороннього догляду, піклування, уваги, а також моральної підтримки, оскільки в наслідок захворювання не міг самостійно пересуватися та обслуговувати себе, займатися трудовою діяльністю. В порушення вимог законодавства та нехтуючи своїми обов`язками, відповідачі ухилялися від надання допомоги батькові, не здійснювали догляд за ним, не приділяли йому необхідної уваги, не надавали йому будь-якої матеріальної допомоги, вони ні разу до нього не приїздили. У зв`язку з чим, просить усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права спадкування після смерті батька, у зв`язку з тим, що вони ухилялися від надання допомоги останньому, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, допомоги і піклування.

Позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог. В судовому засідання позивач зазначала, що відповідачів ніколи не бачила, батька вона доглядала сама, ніякої допомоги відповідачі не надавали.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надала до суду відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнають. Даний житловий будинок побудував ОСОБА_5 , з моменту завершення будівництва він набув статус власника житлового будинку. Оскільки позивачем не надано до суду свідоцтво про реєстрацію шлюбу її батьків, з огляду на наведене житловий будинок з надвірними спорудами був збудований та набутий ОСОБА_5 одноособово. З батьком у них були хороші стосунки. Як їм відомо, він мешкав з жінкою ОСОБА_7 , а не з позивачем, в її будинку він і помер (а.с. 99-104). Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили зазначені у відзиві обставини в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 46. (а.с. 9).

Відповідно до виписки із погосподарської книги виконавчого комітету Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області (2016-2020 рр.), Ѕ частина домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , Ѕ частина домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а.с. 38).

Згідно довідки Августівської сільської ради від 26.02.2019 року, на день смерті ОСОБА_4 , з нею проживали та були зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (онук) (.а.с 31). Отже, фактично вони вступили в управління та володіння належною матерію Ѕ частиною житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №05 (а.с. 8).

10.07.2008 року позивач звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 55).

Листом від 01.02.2019 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки в матеріалах спадкової справи після смерті її батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є заява про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 від імені доньки померлого - ОСОБА_9 та заява про прийняття спадщини 31.07.2006 року від імені доньки померлого - ОСОБА_3 (а.с. 69).

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу в редакції 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 548 ЦК України (в ред. 1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК України (в ред. 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

До позовної заяви позивачем було додано довідку ВТЕК від 17.04.1972 року серії Г-68 №167810, відповідно до якої ОСОБА_5 була встановлена друга група інвалідності загального захворювання, у зв`язку з ампутацією лівої нижної кінцівки (а.с. 26). Відповідно до довідки ВТЕК від 08.10.1976 року серії І-73 №083719, йому було встановлено першу групу інвалідності безстроково (а.с.27). Вищезазначене підтверджується також пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 від 23.05.2003 року, відповідно до якого він отримував пенсію по інвалідності першої групи довічно (а.с.15).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи.

Обмеження життєдіяльності - помірно виражена або значно виражена втрата особою внаслідок захворювання, травми (її наслідків) або вроджених вад здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності нарівні з іншими громадянами.

Частиною 1 ст. 202 СК України зазначено про обов`язок повнолітної дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Згідно акту депутата про факт постійного проживання гр. ОСОБА_10 разом з ОСОБА_5 за однією адресою, з 1986 року ОСОБА_1 постійно проживала зі своєю матір`ю ОСОБА_4 по день її смерті та зі своїм батьком ОСОБА_5 по день його смерті, у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що з 1976 року і до день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 був інвалідом першої групи, так як у нього були ампутовані обидві ноги, останній був непрацездатним, перебував у безпорадному і безпомічному стані, внаслідок чого потребував постійного догляду та сторонньої допомоги. ОСОБА_1 цілодобово доглядала за своїм батьком, надавала останньому матеріальну та фізичну допомогу, морально підтримувала батька, забезпечувала його ліками, купувала йому продукти харчування, одяг, регулярно возила батька до лікарні на медичний огляд.

Відповідно до довідки виданої Августівською сільської ради Біляївського району Одеської області №476 від 26.02.2019 року, ОСОБА_1 хоронила батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за свої кошти, на день смерті проживали разом, вона доглядала батька - інваліда першої групи та вели спільне господарство.

Згідно довідки виданої Августівською сільської ради Біляївського району Одеської області №532 від 05.03.2019 року, ОСОБА_1 з сином проживала разом з батьком ОСОБА_5 до дня його смерті, доглядала його, інші особи не проживали та ніякої допомоги не надавали.

В судовому засідання за клопотанням представника відповідача були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що йому невідомо з ким ОСОБА_5 проживав. ОСОБА_17 сам їздив на машині за кермом, вони з дружиною брали участь у його житті, дзвонили, писали листи. Його дружина пропонувала йому матеріальну допомогу, але він відмовлявся.

ОСОБА_12 вказала, що ОСОБА_5 - це її дідусь, стороння допомога йому не була потрібна, він пересувався на ходунках самостійно. Вони спілкувались по телефону, вона чула, як мати пропонувала допомогу дідусю, але він відмовився.

Свідок ОСОБА_13 - онучка ОСОБА_5 , пояснила, що зустрілися з ним коли вони були на морі з сім`єю, він приїздив до них на автомобілі. Писали йому листи, телефонували, дідусь ніколи не просив допомоги.

ОСОБА_15 вказала, що ОСОБА_5 був її сусідом. У нього не було ніг, він не міг сам пересуватися, йому допомагали та матеріально забезпечували жінка та ОСОБА_1 . Коли померла його дружина, усе робила ОСОБА_1 . Вона возила його до лікарні, проживала з ним, більше ніхто не допомагав. Пересувала його на візку, самостійно він не міг ходити та стояти. ОСОБА_17 розповідав, що ОСОБА_1 купувала йому ліки.

Свідок ОСОБА_19 вказав, що відповідачів не знає, на похоронах їх не було, інших дітей крім ОСОБА_1 не знає. Саме вона займалася його похованням. У них були дуже добрі відносини з батьком. У ОСОБА_17 був автомобіль, але він не бачив, щоб ОСОБА_17 на ньому їздив. Не бачив, щоб йому допомагав хтось окрім ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_17 проживав з дружиною та ОСОБА_1 , був інвалідом, вони за ним доглядали. Коли померла дружина, за ним доглядала ОСОБА_1 , купувала ліки, годувала, у них були гарні стосунки. Сам він не міг пересуватися, вона йому допомагала. Їй не відомо, щоб хтось йому допомагав, інших дочок вона ніколи не бачила, на похоронах також не бачила їх та не знала, що крім ОСОБА_1 у нього є інші доньки. У нього був автомобіль, але вона не бачила, щоб він на ньому їздив.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19), від 30 травня 2008 року N 7.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , суд вважає не достатніми на підтвердження заперечень сторони відповідачів. Оскільки з урахуванням обставин по справі дані свідки будучи у родинних стосунках з відповідачами заінтересовані у відмові у задоволенні позову.

Таким чином, усе вищенаведене, дає суду підстави для задоволення вимог в частині усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , у зв`язку з ухиленням від надання допомоги останньому, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, допомоги і піклування.

За життя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не встигла оформити правовстановлюючі документи на право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт належності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по Ѕ частині вищевказаного житлового будинку на праві власності, підтверджується наступними документами: довідкою Августівської сільської ради від 26.02.2019 року про те, що згідно запису у погосподарській книзі Августівської сільської ради, за ними в рівних частках по 1/2 кожному належить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 38) та довідками Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області, з яких вбачається, що вони дійсно по день своєї смерті були зареєстровані та проживали разом у вищезазначеному житловому будинку (а.с. 30-32).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.10 ст. 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Статтею другою Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в стресах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до довідки виданої Августівською сільської ради Біляївського району Одеської області №477 від 26.02.2019 року, ОСОБА_1 після смерті батька фактично прийняла спадщину, зберігала спадкове майно, сплачувала податки та платежі, обробляла садибу, проводила ремонт будинку.

Відповідно до довідки виданої Августівською сільської ради Біляївського району Одеської області №478 від 26.02.2019 року, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталася до Біляївської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом, але листом державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва.

Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Згідно ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

З урахуванням вищевикладеного, суду приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті матері - ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1261, 1270, 1224 ЦК України, ст. ст. 81, 263, 265 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), про усунення від права на спадкування та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з тим, що вони ухилялися від надання допомоги останньому, який через тяжку хворобу (інвалід І групи) був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, допомоги і піклування.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок загальною площею 108,1 кв.м., у тому числі житловою площею 66,5 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами: душем, цистерною, огорожею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.03.2021 року.

Суддя Буран В.М.