Провадження № 2/522/2845/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» в особі відділення №47 ПАТ «Банк Восток» про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 05.10.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до ПАТ «Банк Восток», за яким просив стягнути із відповідача на його користь матеріальні збитки у розмірі 8975, 00 Євро; витрати на правничу допомогу у розмірі 21 250 грн. та судовий збір у розмірі 3171, 00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 02 травня 2019 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 9 000 Євро для споживчих потреб для здійснення капітального ремонту квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п.1.1 договору, позичальник зобов`язаний був повернути позику не пізніше 20 червня 2019 року у строк та розмірах, обумовлених умовами договору. Згідно до умов п.1.2 Договору позики, повернення позики гарантується надходженням коштів в термін до 20 червня 2019 року від родичів Позичальника, що будуть зараховані на рахунок Позичальника № НОМЕР_1 , що відкритий у ПАТ «Банк ВОСТОК» у м. Одесі. Згідно до умов п.2.2. Договору позики, щомісячний розмір процентів за цим Договором встановлений у відповідності до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України і не може перевищувати розмір облікової ставки Національного банку України, що станом на дату укладення договору складає 17,50 (сімнадцять цілих п`ятдесят десятих) % від розміру позики за рік. Згідно до умов п.2.3. Договору позики, сплата процентів за цим Договором здійснюється щомісячно до дня повернення позики у розмірі 131,00 (Сто тридцять один) Євро. Згідно до умов п.3.1. Договору позики, позика надана на строк до 20 червня 2019 року.

У подальшому, 16.12.2019 року, позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 із вимогами про стягнення боргу за договором позики від 02.05.2019 року у розмірі 10 048 Євро та 54 549, 23 грн..

Приморським районним судом м. Одеси 13.01.2020 року у рамках справи № 522/21239/19 було накладено арешт на кошти у розмірі 8975 Євро, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 , відкритому у ПАТ «Банк Восток» у м. Одесі. Вказана ухвала суду від 24.01.2020 року була направлена на адресу банку 27.01.2020 року рекомендованим листом № 965 та отримана його представником 28.01.2020 року.

Проте, не зважаючи на існування даної ухвали суду від 13.01.2020 року про арешт коштів та обізнаність банку про це, 17 лютого 2020 року було здійснено продажу даної суми коштів 8975 Євро та підставою для операції було зазначено наступне: «ЧСПВ №59869930 від 03.02.2020 року, прим вик в/л №2-344/11 від 20.06.2017 року із ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_3 , ЗК 397968,04». Зазначеними діями, на думку позивача, банк знехтував положеннями п.15.3, 15.4 ст. 15 Статуту.

Позивач посилався на те, що 18 березня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси по справі №522/21239/19 ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили 07.09.2020 року, та згідно якого було частково задоволено його позов та стягнуто з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь заборгованість за тілом позики у розмірі 9000 Євро, борг зі сплати відсотків у розмірі 917, 00 Євро та пеню у розмірі 41 823, 17 грн..

Ухвалою суду від 12.10.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 10.11.2020 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 10.11.2020 року був відкладений на 07.12.2020 року.

Від представника відповідача 02.12.2020 року до суду надійшов відзив на позов (а.с.47-59), згідно якого заперечували проти вимог та просили відмовити.

В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що 21 травня 2013 року ПАТ «Банк Восток» за заявою ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_4 , який у подальшому був змінений на № НОМЕР_2 . 26 липня 2019 року банк отримав постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 23.07.2019 року (ВП №59628712) про арешт коштів боржника - ОСОБА_2 , яку в цей же день було прийнято банком до виконання та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 506 709, 23 євро та 6712, 60 грн..

28 січня 2020 року ПАТ «Банк Восток» отримало ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.01.2020 року про відкриття провадження у справі № 522/21239/19, яке в цей же день було прийнято до виконання та накладено арешт на кошт у розмірі 8975 Євро, що належали ОСОБА_2 та знаходились на рахунку № НОМЕР_2 .

У подальшому, 14.02.2020 року банк отримав платіжну вимогу № ВП 59869930 від 03.02.2020 року приватного виконавця Парфьонова Г.В., часткову оплату якої було здійснено 17.02.2020 року із рахунку № НОМЕР_2 , відкритому Грінчуку О.М., у сумі 8980, 72 євро. Вказували, що зазначені дії були виконанні банком у відповідності до п.5.5 Положення про порядок виконання банком документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів НБУ, затв. постановою Правління НБУ від 28.07.2008 року №216.

За викладеного, вважають, що твердження позивача про порушення положень законодавства, його законних прав та інтересів не відповідають дійсності, оскільки списання банком грошових коштів із рахунку ОСОБА_2 було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі відповідної вимоги виконавця та у послідовності надходження документів про арешт коштів, оскільки постанова приватного виконавця Парфьонова Г.В. від 23.07.2019 року про арешт коштів боржника надійшла до них раніше, ніж ухвала суду від 13.01.2020 року про відкриття провадження у справі № 522/21239/19. Отже, вважають, що позивачем не доведено факту неправомірності дій банку зі списання коштів з рахунку боржника ОСОБА_2 у сумі 8980, 72 Євро, а також факту спричинення позивачу збитків у визначеному ним розмірі. Додатково зазначили, що редакція статуту банку, на яку позивач посилається у позові, станом на дату подання даного позову є нечинною, оскільки рішенням акціонера ПАТ «Банк Восток» №2 від 30.04.2020 року було затверджено нову редакцію статут, погоджену Нацбанком України 15.06.2020 року.

Додатково представник банку посилався на те, що відділення №47 ПАТ «Банк Восток» в м. Одеса не має коду банку, не є філією, не є учасником системи електронних платежів Нацбанку України, а часткову оплату платіжної вимоги № ВП 59869930 від 03.02.2020 року було здійснено працівниками Головного офісу ПАТ «банк Восток» за допомогою АРМ-СЕП ПАТ «Банк Восток».

За викладених обставин представник банку просив відмовити у задоволенні позову.

Розгляд справи 07.12.2020р. був відкладений на 22.02.2021р.за клопотанням представника позивача з наданням часу на ознайомлення з відзивом та подання відповіді на відзив.

Сторона позивача подала відповідь на відзив 02.02.2021 року (а.с.69-71), в якій виклали аналогічні обставини, що і в позові, та наполягали на задоволенні позову.

Представником банку 19.02.2021 року до суду подано письмові заперечення на відзив на позов (а.с.76-78), згідно яких посилались на безпідставність вимог позивача.

У підготовче засідання представники сторін не з`явились, надали до суду заяви, згідно яких просили закрити підготовче провадження та призначити її до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено її до розгляду по суті на 05.05.2021 року.

У судовому засіданні 05.05.2021 року були присутні : представник позивача - ОСОБА_3 , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити за підстав та обставин, викладених у заявах по суті; та представник відповідача - ОСОБА_4 , який заперечував проти позову та просив відмовити за обставин, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 травня 2013 року ПАТ «Банк Восток» за заявою ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_4 , який у подальшому був змінений на № НОМЕР_2 .

26 липня 2019 року банк отримав постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 23.07.2019 року (ВП №59628712) про арешт коштів боржника - ОСОБА_2 , яку в цей же день було прийнято банком до виконання та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 506 709, 23 євро та 6712, 60 грн. (а.с.54).

Також суд вбачає, що 02 травня 2019 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 9 000 Євро для споживчих потреб для здійснення капітального ремонту квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У подальшому, 16.12.2019 року, ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 із вимогами про стягнення боргу за договором позики від 02.05.2019 року у розмірі 10 048 Євро та 54 549, 23 грн. (справа № 522/21239/19)

Приморським районним судом м. Одеси ухвалою від 13.01.2020 року у рамках справи № 522/21239/19 було накладено арешт на кошти у розмірі 8975 Євро, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 , відкритому у ПАТ «Банк Восток» у м. Одесі.

Вказана ухвала суду від 13.01.2020 року була направлена на адресу банку 27.01.2020 року рекомендованим листом № 965 та отримана його представником 28.01.2020 року.

Зазначене визнається сторонами та представником банком у відзиві зазначено, що того ж дня, 28.01.2020 року, вказану ухвалу суду від 13.01.2020 року було прийнято до виконання та накладено арешт на кошти у розмірі 8975 Євро, що належали ОСОБА_2 та знаходились на рахунку № НОМЕР_2 .

У подальшому, 14.02.2020 року банк отримав платіжну вимогу приватного виконавця Парфьонова Г.В за № ВП 59869930 від 03.02.2020 року, часткову оплату якої було здійснено 17.02.2020 року із рахунку № НОМЕР_2 , відкритому Грінчуку О.М., на суму 8980, 72 євро (а.с.55).

18 березня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси по справі №522/21239/19 ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили 07.09.2020 року, та згідно якого було частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за тілом позики у розмірі 9000 Євро, борг зі сплати відсотків у розмірі 917, 00 Євро та пеню у розмірі 41 823, 17 грн..

Головним державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Перчиком В.О. 26.11.2020 року було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63721139 із примусового виконання виконавчого листа №522/21239/19, виданого судом 18.08.2020 року (а.с.72).

Суд вбачає, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом стали обставини того, що на думку позивача банк порушив його законні права та інтереси, оскільки не зважаючи на існуюче забезпечення позову (арешт коштів ОСОБА_2 згідно ухвали суду від 13.01.2020 року) здійснив списання коштів із рахунку ОСОБА_2 ..

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Так, у статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статті 16 ЦК України.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 753/23222/15-ц, у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 757/21639/15-ц, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально.

Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст.48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Так, примусове списання кошів з рахунків клієнтів банку здійснюється у відповідності до вимог ст. 1071 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Глави 5 Інструкції про безготівкові розрахунки «Примусове списання коштів на підставі виконавчих документів, що видані судами», затвердженої Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція).

У відповідності до вимог ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Пункти 5.9 та 5.10 Інструкції передбачають, що банк платника приймає до виконання платіжну вимогу стягувача незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника. У разі недостатності коштів на рахунку платника банк виконує платіжну вимогу в межах залишку коштів згідно з главою 2 Інструкції. Часткову оплату платіжної вимоги банк оформляє меморіальним ордером, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер і дату платіжної вимоги, що її частково сплачено, суму, яка залишилась до сплати, та повторяє текст, що наведений у реквізиті «Призначення платежу» цієї платіжної вимоги. Для підтвердження часткової оплати відповідний працівник банку на першому примірнику платіжної вимоги окреслює реквізит «Сума» та зазначає на зворотному боці дату, суму, часткового платежу, засвідчуючи це своїм підписом. Перший платіжної вимоги, на підставі якого здійснено часткову оплату, залишається на зберіганні в банку платника.

У відповідності до п. 6.8 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затв. постановою Правління НБУ від 28 липня 2008 року №216, банк, до якого надійшли документи про арешт із зазначенням у них одних і тих самих рахунків/коррахунків та одних і тих самих видів валют або банківських металів, обліковує ці документи про арешт на відповідному позабалансовому рахунку і виконує їх у тій послідовності, у якій вони надійшли.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані, зокрема подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (частина друга статі 43 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За викладеного, суд вбачає, що відповідачем ПАТ Банк Восток здійснено списання коштів із рахунку ОСОБА_2 у порядку та з підстав, передбачених чинним законодавством : на підставі платіжної вимоги приватного виконавця від 14.02.2020 року та в рамках виконавчого провадження, відкритого раніше, ніж за вимогами ОСОБА_1 по справі №522/21239/19.

Таким чином, суд вбачає, що банк діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Інших доказів наявності вини відповідача позивачем не надано, окрім того позивачем не доведено причино наслідкового зв`язку між діями банку та завданням позивачу збитків, не доведено самого факту завдання йому збитків та їх розміру.

Суд вбачає, що банк не був стороною будь-яких договірних правовідносин із позивачем та будь-яких зобов`язань перед ним не мав, будь-яких інших деліктних зобов`язань банку перед позивачем судом також не встановлено.

Окрім того, вирішуючи спір суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов?язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. п.40 рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece»). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. п.66 рішення у справі «Immobiliare Saffi v. Italy»).

Відповідно до Конституції України основними засадами судочинства є: …9) обов`язковість судового рішення, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст.129-1).

У Рішенні Конституційного Суду України від 20 грудня 2018 р. № 13-р/2018 зазначено, що Конституцією України встановлено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (стаття 151-2); рішення Конституційного Суду України незалежно від того, визначено в них порядок і строки їх виконання чи ні, є обов`язковими до виконання на всій території України; органи державної влади, органи Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові та службові особи, громадяни та їх об`єднання, іноземці, особи без громадянства повинні утримуватись від застосування чи використання правових актів або їх положень, визнаних неконституційними; рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади; додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання (абзаци 2, 3, 6 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000).

Таким чином, суд вбачає, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 фактично заявлено вимоги пріоритетності його інтересів перед іншим стягувачем, а саме ПАТ «Державний ощадний банк України», на користь якого 17.02.2020 року були списанні кошти із рахунку ОСОБА_2 в якості погашення боргу за виконавчим листом №2-344/11, виданим Приморським районним судом м. Одеси 20.06.2017 року.

Між тим, суд вбачає, що виконавчий лист відносно ОСОБА_2 №2-344/11, стягувачем за яким є ПАТ «Державний ощадний банк України», був виданий та пред`явлений до виконання раніше, ніж виник спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та судове рішення по справі №2-344/11 є також обов`язковим до виконанню та не може бути залишеним без виконання на шкоду банку як стягувачеві.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені судом на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачем не доведено завдання йому шкоди внаслідок дій відповідача, неправомірності таких дій, не доведено розмір таких збитків, що є процесуальним обов`язком позивач, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати покаладються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 16, 509, 524, 525, 526, 530, 625-626, 1048, 1054, 1071-1072, 1074 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 150, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України; суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» в особі відділення №47 ПАТ «Банк Восток» про стягнення збитків - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест рішення виготовлено 14.05.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.