Номер провадження: 22-ц/813/7180/21
Номер справи місцевого суду: 522/2507/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М..,

за участю секретаря: Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суд м.Одеси від 15 лютого 2021 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів, стягнення з ОСОБА_2 аліментів, отриманих з жовтня 2020 року, та судових витрат,

встановив:

21 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів, стягнення з ОСОБА_2 аліментів, отриманих з жовтня 2020 року, та судових витрат.

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного МРУ міністерства юстиції (м. Одеса) Джміль О.О. або будь яких інших уповноважених посадових осіб Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного МРУ міністерства юстиції (м. Одеса) до вирішення витання по суті спору, але не більш, як до 02.06.2022 року здійснювати щомісячно перерахування аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку ОСОБА_1 на картковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_3 (а.с.5-7).

Ухвалою Приморського районного суд м.Одеси від 15 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про вжиття заходів забезпечення його позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суд м.Одеси від 15 лютого 2021 року та постановлення нової, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосудом першої інстанції не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, а саме те, що донька сторін проживає із позивачем, який самостійно її утримує; не заслухав думку доньки, та не врахував її інтереси при постановлені оскаржуваної ухвали. Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до положень ст. 179 СК України, аліменти є власністю дитини, а отже, враховуючи обставини справи, висновок суду щодо недопустимості забезпечення позову, заявленого позивачем, є помилковим (а.с.20-24).

В судове засідання, призначене на 29 квітня 2021 року, з`явилися ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не з`явилась про розгляд справи була повідомлена належним чином, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.35).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач просить застосувати засіб забезпечення, який в даному випадку не передбачений законом, а отже заява не підлягає задоволенню.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 та серед іншого стягнуто з позивача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частин з усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За виконавчим листом №522/1755/15-ц від 21.01.2016 року, 17.02.2016 року відкрито виконавче провадження ВП N В24/693 про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Отже існує судове рішення, що набрало законної сили, яке не скасовано та на підставі якого видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Першому Приморському ВДВС у м. Одесі Південного МРУ міністерства юстиції (м. Одеса).

Апеляційний суд звертає увагу, що з урахуванням вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а оцінка законності судових рішень може бути здійснена лише в установленому процесуальним законом порядку шляхом перегляду вищими судовими інстанціями .

Відповідно до положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Приймаючи ухвалу про задоволення вимог заявника та вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд повинен повно та всебічно дослідити матеріали справи, встановити всі обставини, які мають значення для вирішення відповідного питання, навести обґрунтовані мотиви, які можуть свідчити про існування загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, суд повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами, формуючи відповідні висновки щодо суті вимог заявника та приймаючи ухвалу щодо застосування/відмови в застосуванні відповідного заходу забезпечення позову.

Види забезпечення позову передбачено у частині 1 статті 150 ЦПК України, частиною 3 даної норми процесуального права встановлено вимогу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (постанова Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року).

Ухвалюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що забезпечення позову у даній справі шляхом зміни рішення суду в частині отримувача аліментів та фактично стягувача в виконавчім провадженні, протирічить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Посилання ж апелянта на спростування висновку суду першої інстанції про те, що захід забезпечення позову, який позивач просить застосувати, не передбачено законом, та порушуються вимоги ст. 179 СК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та такі, що ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні апелянтом норм діючого законодавства, зокрема змісту ч.1 ст. 150 ЦПК України, якою передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги стосуються предмета та підстав заявленого позову, обґрунтованість якого під час вирішення питання щодо забезпечення позову не досліджувалось, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішувалось ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо потенційної тривалості розгляду справи апеляційний суд не приймає до уваги як такі, що не впливають на вирішення справи по суті, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підстави своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду, викладених у апеляційній скарзі.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суд м.Одеси від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький