Справа №522/2843/20
Провадження №2/522/1921/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду)-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та просить розірвати договір довічного утримання, укладеного 05 жовтня 2004 року між нею та відповідачем посвідченого приватним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2748; скасувати заборону № 555 від 05 жовтня 2004 року вжиту приватним нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори Сегенюк С.Б. на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в позовній заяві зазначено, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконаному Одеської міської ради народних депутатів від 02 грудня 1992 року, за реєстровим № 4-5193 належала квартира АДРЕСА_1 . Внаслідок того, що позивач є інвалідом 2 групи, вона потребує постійного догляду. 05 жовтня 2004 року між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання. Відповідно до вказаного договору позивач передає у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , у свою чергу відповідач була зобов`язана довічно утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом медичним обслуговуванням. Розмір матеріального забезпечення визначеного у розмірі 200 грн. щомісяця з урахуванням інфляції. Також позивач зазначає, що ОСОБА_2 умови договору довічного утримання не виконує, матеріальної допомоги не надає, не забезпечує харчуванням, одягом, медичними препаратами, тому просить розірвати договір довічного утримання, укладеного 05 жовтня 2004 року між нею та відповідачем посвідченого приватним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2748; скасувати заборону № 555 від 05 жовтня 2004 року вжиту приватним нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори Сегенюк С.Б. на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03 березня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28 квітня 2020 року.

У підготовче засідання 28 квітня 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Від представника позивача до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача та її представника. Підготовче засідання відкладено на 15 червня 2020 року.

У підготовче засідання 15 червня 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Від представника позивача до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача та її представника. Підготовче засідання відкладено на 30 липня 2020 року.

У підготовче засідання 30 липня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Підготовче засідання відкладено на 12 жовтня 2020 року.

З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя знаходилась у щорічній основній відпустці.

У підготовче засідання 12 жовтня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Підготовче засідання відкладено на 18 листопада 2020 року.

До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, зазначивши, що відповідач умови договору виконувала у повному обсязі, а саме щомісяця надавала позивачу матеріальне забезпечення, у відповідності до умов договору, провідувала її, спілкувалась з нею, надавала допомогу по догляду за квартирою, а саме прибирала, купувала по можливості ліки, привозила та забирала відповідача з лікарні. Тому, на думку представника відповідача, підстав щодо розірвання договору довічного утримання від 05 жовтня 2004 року укладеного між позивачем та відповідачем не має.

У підготовче засідання 18 листопада 2020 року з`явились позивач та представник відповідача. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 лютого 2021 року.

У судове засідання 04 лютого 2021 року з`явились, позивач та її представник, відповідач та її представник.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в позовній заяву.

Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що відповідач виконувала всі умови договору довічного утримання, надавала позивачу матеріальну допомогу, купувала ліки, допомагала по квартирі. Судове засідання відкладено на 07 квітня 2021 року.

У судове засідання 07 квітня 2021 року з`явились, позивач та її представник, відповідач та її представник.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку сторін та їх представників, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований у реєстрі за № 3-2748, за яким квартира АДРЕСА_1 . передана у власність відповідачу.

Відповідно до п. 4 вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_1 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом необхідною медичною допомогою та медичним обслуговуванням .

Пунктом 6 вказаного договору визначено, що вартість матеріального забезпечення сторонами визначена у розмірі 200 грн у місяць з урахуванням інфляції.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК).

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

У тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення, який встановлюється за згодою сторін (розділ 6п.84 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін`юсту України від 03.03.2004 №20/5).

Відповідно до п. 5 договору даруванння від 05 жовтня 2004 року ОСОБА_2 зобов`язується довічно повінстю утримувати ОСОБА_1 забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, медичним обслуговуванням.

Відповідно до. п. 6 договору дарування від 05 жовтня 2004 року вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, сплати комунальних послуг, оплати за телефон та небхідної допомоги) сторонами визначена у розмірі 200 грн у місяць з урахуванням інфляції.

Представником відповідача до суду належним та допустимих доказів про виконнання п. 5 договору дарування, а саме забезпечення позивача допомогою та медичним обслуговуванням не надано.

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обовязковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком позивача, потреби його в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку утримання майна, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись, ст. .2, 5, 4 , 81, 263- 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст.203,229-233,717 ЦК України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладеного 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 3-2748.

Скасувати заборону № 555 від 05 жовтня 2004 року вжиту приватним нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори Сегенюк С.Б. на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. .

Повний текст судового рішення виготовлено 19 квітня 2021 року

Суддя Свячена Ю.Б.