Номер провадження: 22-ц/813/1888/21
Номер справи місцевого суду: 2-3308/2010
Головуючий у першій інстанції Глущенко Є.Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 27 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого позивач купив, а відповідач продав 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га.

ОСОБА_3 зазначив, що за вищезазначеним договором купівлі-продажу ним цілком виплачена вартість 1/2 частини незавершеного будівництва, однак на даний час він не може реалізувати своє право на частину домоволодіння, оскільки органи реєстрації прав власності відмовляють йому в оформленні правоустановчих документів на спірне майно.

У зв`язку із вищевикладеним ОСОБА_3 звернувся до суду та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений у простій письмовій формі 27 грудня 2009 року, згідно якого ОСОБА_3 купив, а ОСОБА_1 продав 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2010 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено. Визнаний дійсним договір купівлі-продажу майна, укладений у простій письмовій формі 27 грудня 2009 року, згідно якого ОСОБА_3 купив у ОСОБА_1 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2010 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ним судових повісток.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та згідно п. 2 ч. 1 ст. 3, та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2010 року не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов договору і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, то суд може визнати такий договір дійсним.

Проте, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам та не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Згідно із ст. 657 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Крім того, статтею 220 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Матеріалами справи встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №658259, ОСОБА_1 на підставі рішення Затоківської селищної ради від 18.11.2005р. №1755 є власником земельної ділянки площею 0,060 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 5).

Згідно рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради №507 від 14.09.2005р., ОСОБА_1 дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до довідки Комунального господарства «Білгород-Дністровське міжміське бюро технічної інвентаризації» готовність незавершеного будівництва об`єкта нерухомого, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 72 % і його вартість становить 220 711 гривень (а.с. 11).

Згідно Договору купівлі-продажу від 27.12.2009р. ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 за 5 100 гривень 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га. Договір укладений в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений та не зареєстрований (а.с. 4).

Колегія суддів погоджується та визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, відносно того, що відсутні правові підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу частини незавершеного будівництва від 27.12.2009р. укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки такий договір укладений в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений та не зареєстрований згідно чинного законодавства.

Так, ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При цьому, згідно п. 13 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Апеляційний суд звертає увагу, що вищевказані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України були актуальними на час укладення сторонами договору купівлі-продажу в простій письмовій формі та станом на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи зі змісту ст. 218 та ч. 1 ст. 220 ЦК України, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину робить такий правочин нікчемним, якщо він відповідно до чинного законодавства підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції неправильно застосував вимоги чинного законодавства, та не врахував що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін, та не можуть бути визнані судом дійсними.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі №2-327/2008 (провадження №61-8541св18), від 10 квітня 2019 року в справі №2-3681/09, від 24 квітня 2019 року в справі №535/919/17 (провадження №61-13053св18) та від 26 грудня 2018 року в справі №2ц-863/08 (провадження №61-30736св18).

Отже, сам по собі факт наявності договору купівлі-продажу від 27.12.2009р. частини незавершеного будівництва в письмовій формі, без його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, не є підставою для визнання правочину дійсним з підстав ч. 2 ст. 220 ЦК України, такий правочин є нікчемним, не створює для сторін прав і обов`язків, а тому відсутні і правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , готовністю 72 % розташований на земельній ділянці 0,060 га.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із доводами апеляційними скарги відносно того, що всупереч вимогам чинного законодавства суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 ..

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України (в редакції чинній на момент на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засідання з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, згідно ст. 127 ЦПК України (в редакції чинній на момент на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 74-76 ЦПК України (в редакції чинній на момент на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка разом із розпискою, а випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єра за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі можуть бути повідомленні або викликані в суд телефонограмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь які відомості про отримання ОСОБА_1 судової повістки на судове засідання призначене на 16 березня 2010 року, копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви ОСОБА_3 чи будь якої іншої кореспонденції від суду.

Крім того, апеляційний суд не може визнати належним та достовірним доказом наявну в матеріалах справи заяву, нібито ОСОБА_1 , про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксування судового засідання, протокольно, належним та достовірним доказом належного сповіщення відповідача про судове засідання призначене на 16 березня 2010 року.

Отже, встановлені обставини в сукупності, свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не був обізнаний про наявність цієї справи в суді.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, №262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про це (див. рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви №7942/05 та №24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (Avotins v. Latvia) [GC], заява №17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016 та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А №274).

Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідачаОСОБА_1 знати про дату, час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2010 року скасувати, й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 13 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік