Справа № 288/738/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року смт. Брусилів

Суддя Брусилівського районного суду Житомирської області Миколайчук П. В. , розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник»,-

В С Т А Н О В И В:

27.04.2021 року заявник звернувся до Попільнянського районного суду Житомирської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» заборгованості по заробітній платі на суму 53 141, 21 грн.

На підставі ст. 31 ЦПК України, в зв`язку з неможливістю утворити складу суду, справа була направлена для розгляду до Брусилівського районного суду Житомирської області, яким отримана 12.05.2021

Дослідивши матеріали заяви суд приходить до висновку про відмову у видачі судового наказу з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Водночас, саме у наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, перелічених у ст.161 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати заявник, а саме працівник, що працює на підприємстві боржника, повинен надати суду документи, які безспірно підтверджують заборгованість роботодавця по заробітній платі.

Як вбачається зі змісту заяви, заявник ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог посилається на норми Кодексу законів про працю України щодо стягнення заробітної плати. На підтвердження своїх трудових відносин і, відповідно, наявної заборгованості по зарплаті, посилається на цивільно-правові угоди від 27.06.2018 та 28.12.2018, укладені ним з Державним підприємством «Київський державний завод «Буревісник». Згідно умов угод, останні укладені між замовником та виконавцем, і останній взяв на себе обов`язок виконувати послуги по охороні майна замовника, а замовник зобов`язався своєчасно оплатити виконану Виконавцем роботу (а.с.5,7).

Також до заяви додано довідки ДП «Київський державний завод «Буревісник» №№ 155, 154 від 10.02.2021 року про заборгованість по заробітній платі на суму 53 141, 21 грн. (а.с.6,8).

Копії трудової книжки заявником не додано.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23.12.2011 р., роз`яснено, що до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Поняття трудового договору міститься у ст.21 КЗпП України, відповідно до якої трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основною відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а другі - Кодексом законів про працю України.

У постанові від 08.05.2018 року по справі №127/21595/16-ц Верховний Суд вказав, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Тобто, суттю цивільно-правових відносин є те, що одна сторона (виконавець) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другою сторони (замовника), а останній повинен прийняти й оплатити виконану роботу. Отже, трудові стосунки між сторонами при укладанні договору не виникають. Сторонами таких угод є замовник і виконавець, а не працівник і власник (роботодавець).

З наведеного вбачається, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 , та ДП «Київський державний завод «Буревісник» як між сторонами цивільно-правових угод від 27.06.2018 та 28.12.2018, регулюються нормами Цивільного кодексу України, а не нормами КЗпП України, і, як наслідок, не можуть бути розглянуті судом у наказному провадженні відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, оскільки заявник не є працівником, а заборгованість ДП «Київський державний завод «Буревісник» перед ним не є заборгованістю саме по заробітній платі.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст.163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Однак, оскільки суд прийшов до висновку, що відносини між ОСОБА_1 та ДП «Київський державний завод «Буревісник» не мають ознак трудових, а виникли на підставі цивільно-правових угоди, то заявник безпідставно посилається на п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як на підставу для не сплати судового збору при зверненні до суду з заявою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Отже, суд прийшов до висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ДП «Київський державний завод «Буревісник» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на підставі п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, роз`яснивши заявнику його право звернутися до суду з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Керуючись ст.ст.161-165 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник».

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів, з дня її підписання.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя П. В. Миколайчук