КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/17852/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7560/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Левенця Б.Б.
суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В.
за участю секретаря судового засідання Гребнєва Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Київської міської ради, Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Залізничник-4», Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,
в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, у якому просили визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації 16 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_4 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 зареєстроване в Київському міському БТІ 19 грудня 2003 року за реєстровим № 674/32055; визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв.м, житловою площею 29,30 кв.м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 5-8).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . За життя померла ОСОБА_4 заповіт не склала, а тому спадкування здійснюється за законом. Єдиними спадкоємцями після її смерті є її чоловік ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , які згідно з довідкою форми № 3 ЖБК «Залізничник-4» № 36 від 01 грудня 2003 року були зареєстровані та проживали у спірній квартирі разом з ОСОБА_4 по день її смерті. Згідно з довідкою ЖБК «Залізничник-4» № 6 від 05 грудня 2003 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , яка з 08 березня 1965 року є членом кооперативу та сплатила 01 квітня 1980 року пайовий внесок за квартиру в розмірі 3 424 рублі (в цінах 1965 року) у повному обсязі. За життя ОСОБА_4 звернулася до органу приватизації для здійснення приватизації кооперативної квартири та видачі свідоцтва про право власності, однак, не дочекавшись його видачі померла.
16 грудня 2003 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 та зареєстроване в Київському міському БТІ 19 грудня 2003 року за реєстровим № 674/32055, тобто після смерті ОСОБА_4 . У зв`язку з цим, 03 жовтня 2016 року постановами приватного нотаріуса КМНО Манойло Н.Г. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачам було відмовлено з обґрунтуванням рішення тим, що до спадкової справи не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлої на вищевказане майно.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2017 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво серія НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації 16 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_4 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 зареєстроване Комунальним підприємством «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 19 грудня 2003 року у реєстровій книзі № д. 185-104 за реєстровим № 674/32055. Визнано за ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 63-66).
Не погодившись з рішенням суду, 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, звернувся до суду з апеляційною скаргою та просив скасувати заочне рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивачів задовольнити частково та визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 29,30 кв. м в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а в іншій частині позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що спірна квартина є кооперативною та будувалася у період перебування померлої ОСОБА_4 у шлюбі з позивачем ОСОБА_2 . Позивачі по справі не надали до суду ордер № 16078 від 21 квітня 1965 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . У вказаному ордері вказано, що квартира надавалася на сім`ю з двох членів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно повторно визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири суд не міг, а тому помилковим є визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_3 .
Зазначав, що він ( ОСОБА_1 ) є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , проживав разом з померлою на момент її смерті, від спадщини не відмовлявся, фактично прийняв спадщину та є її спадкоємцем. Враховуючи вказане, після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири, яка належала померлій, тому ОСОБА_3 мав право на спадкування лише 1/6 частини квартири. Інша частина 1/2 квартири належала на праві власності її чоловіку ОСОБА_2 , а тому до складу спадщини померлої не входила. Зазначив, що позбавлений права на успадкування належної йому частки квартири у зв`язку з ухваленням незаконного рішення суду без повного встановлення обставин, що мають значення для справи (а.с. 89-131).
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дадіверіна Л.І. підтримала скаргу і просила її задовольнити.
Інші особи до суду не прибули, були сповіщені повідомленнями на зазначену ними адресу та повідомленням на офіційному веб-сайті Судової влади України, тобто належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення, факт належного сповіщення апелянта підтвердила в суді його представник адвокат Дадіверіна Л.І. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 139-147, 161-165).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2017 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_4 не оскаржувалось, тому в цій частині рішення районного суду апеляційним судом не переглядалось.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва 20 листопада 1995 року (а.с. 13).
Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою ЖБК «Залізничник-4» № 6 від 05 грудня 2003 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , яка з 08 березня 1965 року є членом кооперативу та сплатила 01 квітня 1980 року пайовий внесок за квартиру в розмірі 3 424 рублі (в цінах 1965 року) у повному обсязі (а.с. 4).
Згідно з довідкою форми № 3 ЖБК «Залізничник-4» № 36 від 01 грудня 2003 року у вказаній квартирі були зареєстровані та проживали разом з померлою ОСОБА_4 ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_3 (син) (а.с. 12).
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 звернулася до органу приватизації для здійснення приватизації кооперативної квартири та видачі свідоцтва про право власності, однак свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_4 було видано Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації лише 16 грудня 2003 року, тобто після її смерті (а.с. 9-10).
07 липня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Манойло Н.Г. за заявами позивачів було заведено спадкову справу № 59170077 спадкодавця ОСОБА_4 (а.с. 16).
03 жовтня 2016 року постановами приватного нотаріуса КМНО Манойло Н.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 на частину квартири АДРЕСА_1 , з обґрунтуванням рішення тим, що до спадкової справи не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлої на вищевказане майно (а.с. 22-24).
Позивачі не оскаржували вказану відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, просили суд визнати право власності на квартиру.

За змістом п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки спірні правовідносини виникли після відкриття спадщини померлої ОСОБА_4 20 листопада 1995 року, застосуванню підлягають положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).
Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , у шлюбі народилися двоє синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвами про народження дітей (а.с. 14, 15, 100).
Таким чином, чоловік померлої ОСОБА_2 та двоє синів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР.
Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Стаття 549 ЦК УРСР визначає дії, які свідчать про прийняття спадщини. Зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою син спадкодавця ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, посилався на те, що на момент смерті матері ОСОБА_4 проживав з батьками та братом у квартирі АДРЕСА_1 , тобто фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, користувався квартирою, оплачував комунальні послуги, прийняв спадщину шляхом фактичних дій.
На підтвердження вказаних обставин апелянт надав довідку ЖБК «Залізничник-4» форми № 3 від 25 липня 1975 року про те, що у квартирі АДРЕСА_1 прописані та проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (чоловік), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_3 (син) (а.с. 109).
Також апелянт подав до апеляційного суду довідку військового комісаріату від 03 березня 1982 року № 184 разом з карткою медичного обстеження вступаючого у військове училище та записами в медичній картці, в яких вказано постійне місце проживання: кв. АДРЕСА_1 . Крім того, посилався на письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є сусідами, де зазначено, що ОСОБА_1 навчався у військову училищі, потім служив, а в 1992 році повернувся та сусіди його часто бачили, у 1995 році займався похованням матері та оформлював усі документи (а.с. 110-119).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_2 , який є батьком апелянта ОСОБА_1 , звернувшись до суду із зазначеним позовом просив визнати за ним і за молодшим сином ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині вищевказаної квартири за кожним в порядку спадкування, та за період з 06 березня 2017 року і до часу смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 не оскаржував рішення районного суду. Тому суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи апелянта ОСОБА_1 , що оскаржуваним рішенням були порушені права його батька ОСОБА_2 щодо визначення часток у спадковому майні.
Апеляційний суд перевірив надані апелянтом докази та дійшов висновку, що апелянт ОСОБА_1 не довів факту, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Так, у матеріалах справи відсутні об`єктивні докази, що станом на день смерті ОСОБА_4 20 листопада 1995 року апелянт ОСОБА_1 проживав чи було зареєстроване його місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
Довідка ЖБК «Залізничник-4» форми № 3 від 25 липня 1975 року про те, що ОСОБА_1 (син померлої) був прописаний та проживав у квартирі АДРЕСА_1 не свідчить про те, що він проживав чи був зареєстрований і цій квартирі до дня смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 109).
Інші надані апелянтом докази на підтвердження проживання та фактичного володіння спадковим майном, зокрема, довідка військового комісаріату від 03 березня 1982 року № 184 разом з карткою медичного обстеження вступаючого у військове училище та інша медична документація із зазначенням місця проживання у спірній квартирі не є допустимими доказами, оскільки не підтверджують факт проживання та реєстрації місця проживання у цій квартирі станом на день відкриття спадщини та фактичного прийняття спадщини після смерті матері.
Надані апелянтом письмові пояснення сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підтверджують, що вказані особи часто бачили ОСОБА_1 , який надавав допомогу матері ОСОБА_4 батьку ОСОБА_2 , займався похованням проте не спростовують наявних у справі доказів про відсутність факту реєстрації постійного місця проживання за адресою спірної квартири станом на 20 листопада 1995 року.
В порядку підготовки справи до судового розгляду та встановлення кола спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача ОСОБА_2 апеляційним судом отримано завірені копії матеріалів спадкової справи за якими апелянт ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 . За сформованим нотаріусом витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих (знятих з реєстрації) осіб у житловому приміщення за адресою АДРЕСА_2 за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_2 з 05.05.1968 року, ОСОБА_3 з 14.07.1994 року та ОСОБА_7 з 20.02.2020 року. Апелянт ОСОБА_1 зареєстрованим у вказаній квартирі не значиться (а.с. 148-160).
Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини апелянт ОСОБА_1 не подавав.
Таким чином встановлено, що апелянт ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після смерті його матері ОСОБА_4 він вступив в управління спадковим майном та фактично прийняв спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Посилання апеляційної скарги на те, що ухвалене рішення позбавляє його можливості захистити свої права на спадкове майно не заслуговують на увагу, оскільки, як убачається із матеріалів справи, він таким правом скористався і заявив про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 .
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 14 травня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова