Провадження № 2/263/502/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Савченко О.І.,

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічними позовами - ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі у порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю та факту опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, визнання права власності на Ѕ частини квартири як сумісної власності, визнання права власності за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем першої черги, визнання права власності на ј частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем першої черги; та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна, набутого під час шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року зазначену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 жовтня 2020 року заяву про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом прийнято до розгляду по суті.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна, набутого під час шлюбу, та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2020 року прийнято до розгляду по суті заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 січня 2021 року закрито підготовче провадження, задоволено клопотання про витребування доказів.

Згідно з уточненою позовною заявою ОСОБА_1 від 30 листопада 2020 року, позивач просила суд:

1. встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення ними спільного господарства, побуту і бюджету як осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, з середини вересня 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 в період з 01 квітня 2004 року до дня відкриття спадщини, факту опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю ОСОБА_6 , який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані;

2. визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання в період фактичного припинення шлюбу із ОСОБА_4 ;

3. визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на ј частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , нарівні зі спадкоємцем першої черги ОСОБА_3 , залучивши ОСОБА_1 до кола спадкоємців попередньої черги спадкування після смерті ОСОБА_6 , а всього на ѕ частини від цілого - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

4. визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки за АДРЕСА_2 у розмірі 0,03 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району Донецької області, за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем попередньої черги ОСОБА_3 , залучивши ОСОБА_1 до кола спадкоємців попередньої черги спадкування після смерті ОСОБА_6 (том 1 а.с. 223-224).

Указані вимоги згідно з первісною позовною заявою мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживала однією сім`єю з вересня 1998 року по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 . 10 березня 2020 року вона подала заяву до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за четвертою чергою спадкування, яка складалася з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки розміром 0,06 га у СТ «Павлопілля». Також заяву про прийняття спадщини подала онука померлого - ОСОБА_3 та його колишня дружина - ОСОБА_4 , з чим позивачка не погоджується, оскільки вважає, що спірна квартира придбана нею разом із спадкодавцем за спільні кошти, вони разом працювали на одному підприємстві, мали значний прибуток і поживши на орендованій квартирі з вересня по грудень 1998 року, вирішили придбати спільну квартиру, знайшли її та 22 грудня 1998 року оформили договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку придбали сумісно за 4200 доларів США на ім`я ОСОБА_6 . Її збереження складали 1000 доларів США, у ОСОБА_6 - 2000 доларів США, і оскільки у них не вистачало коштів, то взяли у борг у її сестри - ОСОБА_7 - 1000 доларів США, у сестри ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - 500 доларів США. Після придбання квартири вони спільно зробили ремонт та облаштували меблями та побутовою технікою. Особисто нею 19 серпня 2009 року замовлено та сплачено встановлення пластикових вікон. Між ними було вирішено, що вона не бути змінювати місце свої реєстрації з АДРЕСА_3 . Шлюб ОСОБА_6 з дружиною було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року за ініціативою дружини, свідоцтво про розірвання шлюбу отримано дружиною 26 листопада 2001 року. Незважаючи на це, ОСОБА_6 не повертався до дружини, не поновлював сімейних відносин, усі доходи вкладав у родину з позивачкою, тому є підстави вважати, що правочин, який формально підпадає на час перебування ОСОБА_6 у шлюбі, не головне, а головним є те, чиї кошти та з якою метою вкладалися у придбання об`єкту нерухомості. Вважає, що ОСОБА_4 не має права претендувати на Ѕ частину спірної квартири, оскільки не вкладала у неї коштів, на той момент їх шлюбні стосунки фактично припинилися. До того ж, до вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частини квартири підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності. Щодо вимог про залучення до кола спадкоємців зазначає, що ОСОБА_3 тривалий час не спілкувалася з дідом, не відвідувала і не опікувалася його станом здоров`я, не потрапила на його похорон. Позивач вважає, що її слід залучити до кола спадкоємців попередньої черги (том 1 а.с.2-5).

На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач також вказує, що ОСОБА_6 мав значний прибуток від продажу хутрових капелюхів, тому за три місяці їх спільного проживання до дня придбання спірної квартири він заробив на цьому більше 4000 доларів США, кошти на придбання квартири вони вкладали порівну. За 2-3 роки до смерті у ОСОБА_6 загострилися хронічні захворювання: псоріаз, гіпертонія та ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легенів), що потребувало стороннього догляду за ним. Захворювання на псоріаз потребувало постійної стерильної чистоти, щоденного нанесення на все тіло кремів, захворювання на ХОЗЛ створювало час від часу проблеми з дихальними функціями. Позивач вказує, що постійно контролювала стан чоловіка, допомагала у разі нападу задухи вивести його з тяжкого стану, тобто вона здійснювала догляд за хворою особою, опікувала його, готувала дієтичні страви, у зв`язку з чим просила також установити факт проживання зі спадкоємцем однією сім`єю, установити факт опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Щодо вимоги про залучення позивача до кола спадкоємців та про визнання права власності на ј частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки за правом спадкування за законом додатково зазначила, що її має бути включено до кола спадкоємців першої черги, якою є ОСОБА_3 , з тих підстав, що вона доглядала і опікувалась спадкодавцем останні роки його життя (том 1 а.с. 143-147). Правовими підставами для задоволення позову позивач зазначила ст. ст. 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, ст. ст. 112, 113 ЦК УРСР, ст. 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 11, 15, 16, 1258, 1259, 1264, 1268 ЦК України.

15 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позов ОСОБА_1 від представника відповідача ОСОБА_3 , згідно з яким ОСОБА_3 не заперечувала факту проживання ОСОБА_1 однією родиною з її дідом - ОСОБА_6 протягом останніх 5 років та того факту, що вона є спадкоємцем четвертої черги, але в іншій частині вимог просила відмовити з наступних підстав. З 2018 року вона працює у Польщі, до м. Маріуполя приїздить не часто. У липні 2020 року вона звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя із заявою про відкриття спадщини після смерті її діда - ОСОБА_6 , де їй стало відомо, що ОСОБА_1 10 березня 2020 року вже подала заяву до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя як спадкоємець четвертої черги. 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за першою чергою спадкування. Її бабуся ОСОБА_4 подала заяву про отримання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що спірна квартира є їх сумісною власністю (бабусі ОСОБА_4 з покійним ОСОБА_6 ). Але свідоцтво про право власності бабусі не видали у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у дідуся. Разом з цим нотаріусом було роз`яснено, що для отримання свідоцтва на 1/2 частку квартири ОСОБА_4 потрібно звернутися до суду. Однак у жовтні 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 вже подано позов до суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Вимоги позивачки, викладені в позовній заяві, визнаються частково, не оспорюється той факт, що позивачка проживала однією сім`єю зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років, та є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України. Проте вимогу визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю з вересня 1998 року до 16 лютого 2020 року, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, вважає незаконною та недоречною. Право власності на квартиру АДРЕСА_4 набуто 22 грудня 1998 року у законному шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Положеннями статті 22 КпШС (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтями 22, 28, 29 КпШС (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У зв`язку з тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 набуте 22 грудня 1998 року, тобто спірне нерухоме майно придбано до набрання чинності СК України (1 січня 2004 р.), тому положення ст. 74 СК України щодо вирішення питання про спільну власність осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, на ці правові відносини не поширюються. А у Кодексі про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) поняття «спільної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі» - не існувало взагалі. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірваний 22 жовтня 1999 року. У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Щодо посилання позивачки на норми ст. 72 СК України про сплив терміну позовної давності, вважає, що це посилання є безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права на 1/2 частки квартири, що є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 , бабуся дізналася після отримання нею копії позовної заяви, поданої ОСОБА_1 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. До цього часу ОСОБА_1 , під час спільного життя з ОСОБА_6 , не претендувала на спірне майно. Дідусь, не зважаючи на тривалий час їх спільного проживання, навіть не бажав зареєструвати її в спірній квартирі, завжди стверджував, що цю квартиру вони з бабусею придбали для онучки, але так склалися обставини, що вони розлучилися, і він проживає в зазначеній квартирі. У ОСОБА_1 є своє житло - кв. АДРЕСА_5 . Тобто, порушення права власності ОСОБА_4 на майно, набуте подружжям під час шлюбу, до часу подання позову ОСОБА_9 не відбувалося. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Щодо позовних вимог про залучення до кола спадкоємців та про визнання права власності на 1/4 частину квартири та 1/2 частини земельної ділянки за правом спадкування за законом. Батько відповідача - ОСОБА_10 , який помер до часу відкриття спадщини, був сином спадкодавця ОСОБА_6 , тому вона, як його дочка, є спадкоємцем за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України і є спадкоємцем першої черги. Відповідач зазначає, що погоджується з тим фактом, що позивачка є спадкоємцем четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, або каліцтво був у безпорадному стані. Проте ОСОБА_6 ніколи не залежав матеріально від позивачки (у них з ОСОБА_1 навіть були «роздільні гаманці»), не був калікою, та в нього не було тяжкої хвороби, чи безпорадного стану, через які б він потребував сторонньої допомоги. Останній раз ОСОБА_3 спілкувалася із дідусем за тиждень до його смерті. Про свою хворобу, чи свій безпорадний стан він нічого не повідомляв, та до позову не додано жодного з документів, які б підтверджували його хворобу. Навіть копії медичних документів, що долучені позивачкою за її клопотанням в якості доказів до матеріалів справи, не доводять факту безпорадного стану дідуся, який би потребував сторонньої допомоги. Він ніколи їй не скаржився на своє здоров`я. Їй відомо, що в нього було декілька хронічних захворювань, таких як «псоріаз» та гіпертонія 2-го ступеню. Але ці захворювання не доводять факту його безпорадного стану. Вона завжди йому пропонувала матеріальну допомогу, але він від неї відмовлявся, оскільки мав пенсію та грошові кошти, накопичені ним за час роботи, які він завжди переводив у валюту. Таким чином, позивачка не має право успадкувати майно нарівні із спадкоємцем іншої черги. У своєму позові позивачка стверджує, що відповідач з дідусем не спілкувались довготривалий час, це є абсолютною неправдою. Зі своїм дідусем вона постійно спілкувалася до від`їзду на роботу у Польщу, дідусь бував у неї на днях народженнях, на її весіллі, вона бувала у нього, він спілкувався з її сином (його онуком), бував на всіх його днях народженнях, онук гостював у нього вдома. На підтвердження цих фактів свідчить спільне фото з весілля від 30 квітня 2014 року, де була присутня і позивачка в тому числі. Фото з днів народження зберігались в електронному вигляді, та у зв`язку з втратою смартфону не збереглись, а останнім часом дідусь взагалі не любив фотографуватися, це може підтвердити й позивачка (фото нею надані лише до 2014 року). А з 2018 року вони спілкувалися більше чи то телефоном, чи то вайбером, при цьому у нього був «кнопочний» телефон, і вона спілкувалася з ним по вайберу через телефон ОСОБА_1 , що достеменно відомо позивачці. З наведеної інформації та наданих матеріалів, позивачка тільки доводить факт спільного проживання зі спадкодавцем. Проти інших позовних вимог відповідач заперечує, вважає їх незаконними та необґрунтованими (том 1 а.с. 107-109).

На указаний відзив 22 жовтня 2020 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь, де зазначено, що умови мирного урегулювання спору є неприйнятними для неї, за указаних у відзиві обставин бажає надати уточнену позовну заяву, відомості, що вказані у відзиві стосовно стану здоров`я ОСОБА_6 , частого спілкування з онучкою, його небажання реєструвати позивача у спірній квартирі, є спотвореними, а ствердження про придбання квартири спільно з ОСОБА_4 для онучки є неправдою (том 1 а.с.135-136).

09 листопада 2020 року надійшов відзив на позов ОСОБА_1 від відповідача ОСОБА_4 , де відповідач вказала, що не заперечує проти встановлення факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім`єю, та той факт що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України. Але, не з вересня 1998 року, як вимагає у позові позивачка, а з 01 січня 2004 року по 16 лютого 2020 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української PCP, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. З іншими позовними вимогами не погоджується з наступних причин. Щодо факту встановлення права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 як частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання чоловіка в період фактичного припинення шлюбу з ОСОБА_4 , зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_6 , після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_4 та земельної ділянки АДРЕСА_2 розміром 0,06 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район). 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що спірна квартира є їхньою з ОСОБА_6 сумісною власністю. Але свідоцтво про право власності їй не видали у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у ОСОБА_6 . Разом з цим нотаріусом було роз`яснено, що для отримання свідоцтва на 1/2 частку квартири їй потрібно звернутися до суду, тому вона почала збирати пакет документів для звернення до суду. Однак у жовтні 2020 року дізналася, що ОСОБА_1 вже подано позов до суду про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. З 1971 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_6 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб припинено за рішенням суду 22 жовтня 1999 року. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано у власність: 26 жовтня 1994 року - трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , яку вона викупила у ОСОБА_6 23 липня 1999 року, 13 листопада 1996 року земельну ділянку АДРЕСА_2 в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район), та 22 грудня 1998 року однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_4 викупила у ще тоді свого чоловіка ОСОБА_6 за 8000 гривень (гроші були від продажу її спадкового майна після смерті її тітки ОСОБА_11 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ), яку вона доглядала до дня смерті. Договір купівлі-продажу від 23 липня 1999 року зазначеної квартири посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконем Ю.С. Земельну ділянку № 36 по вулиці № НОМЕР_1 садового товариства «Павлопілля» в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район), яку вони придбали 13 листопада 1996 року, ОСОБА_6 взагалі завжди казав, що вони придбали для неї. Документи на право власності на земельну ділянку навіть зберігалися в неї, тільки приблизно у 2005 році вона ці документи передала ОСОБА_6 . Приблизно у травні 1999 року вона дізналася, що у ОСОБА_6 з`явилася ОСОБА_12 , з якою вони разом працювали. Вона не змогла змиритися з цим фактом та запропонувала розірвання шлюбу, і саме тоді вона запропонувала також викупити в нього трикімнатну квартиру, на що ОСОБА_6 погодився. Приблизно у липні-серпні 1999 року вона подала на розірвання шлюбу. У вересні 1999 року ОСОБА_6 ще намагався помиритися зі ОСОБА_4 та не бажав давати розлучення. 22 жовтня 1999 року їх шлюб був розірваний на підставі рішення суду. Питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. У них з ОСОБА_6 була усна домовленість, що все нерухоме майно, яке їм належить, залишиться їхній онуці ОСОБА_3 . Положеннями статті 22 КпШС (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (чинних на час набуття права власності на спірну квартиру). Статтями 22, 28, 29 КпШС (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , тому що право власності на неї набуте під час шлюбу. Всю нерухомість вони придбали з чоловіком за кошти, зароблені ними під час подружнього життя. Гроші у їх сім`ї завжди були, він часто позичав гроші й своєму брату ОСОБА_13 та своїм друзям і ці факти можуть підтвердити свідки, навіть ті, яких позивачка заявляє в своєму позові. В її колишнього чоловіка була дуже гарна риса, він записував всі свої витрати та доходи, зберігав всі чеки, деякі його записи, їх копії, позивачка надає до суду в якості доказів (суми, витрачені на ремонт, облаштування дачної ділянки). Якщо позивачка надасть до суду всі його записи, вона впевнена, що вони збереглись, то питання про кошти, витрачені на придбання спірної квартири відпадуть самі по собі. Але позивачка навмисне надає суду тільки ті докази, які їй зручні. На період купівлі однокімнатної квартири у подружжя ОСОБА_14 вдома зберігалися грошові кошти у сумі 7000 доларів СІНА, вони їх відкладали на купівлю автомобілю, та на її депозитному рахунку зберігалося понад 4000 доларів США у відділенні «Приватбанку», які вона позичала за проханням ОСОБА_6 його братові ОСОБА_15 (грошові кошти ОСОБА_15 повертав вже ОСОБА_6 після розірвання ними шлюбу), і тому є свідки. Це всі зароблені ними кошти під час спільного життя, так що гроші на купівлю квартири у них були. І якщо навіть припустити той факт, що ОСОБА_6 з позивачкою придбали однокімнатну квартиру за сумісні кошти, то виникає питання, як можна було вкладати кошти, як стверджує позивачка 2000 доларів США (одна тисяча її та одна тисяча, яку вони позичили у її сестри) у придбання квартири, знаючи, що чоловік, з яким придбається квартира, знаходиться у законному шлюбі та погодитися оформити право власності на квартиру тільки на чоловіка. ОСОБА_4 вважає, що ствердження позивачки про те, що однокімнатна квартира була куплена за їх з ОСОБА_6 сумісні кошти - цілком надумане. У своєму позові позивачка вказує на факт проживання нею однією сім`єю з ОСОБА_6 з вересня 1998 року, та на те, що вони винаймали квартиру. Цей факт також не може бути правдою. Так, ОСОБА_6 іноді випивав забагато, та знаючи, що їй це не подобається, не ночував вдома, залишаючись то у друзів, то на дачі (з його слів), але ж вони продовжували бути сім`єю та проживали разом. Може ОСОБА_6 і винаймав квартиру для зустрічі з коханками, але це їй не відомо. Посилання позивачки на норми ч. 2 ст. 28 КпШС про те, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх окремого мешкання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них, є недоречною. У них не було на період придбання квартири фактичного припинення шлюбних відносин. Після розлучення її колишній чоловік ОСОБА_6 проживав в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до часу своєї смерті. Наскільки їй відомо, ОСОБА_1 стала проживати з ним постійно приблизно з 2000 року, а то й пізніше. Тому доводи позивачки щодо того, що нею сумісно з ОСОБА_6 була придбана однокімнатна квартира, є надуманими та безпідставними. Посилання позивачки про сплив терміну позовної давності є безпідставними, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права на 1/2 частки квартири, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , вона дізналася після отримання копії позовної заяви, поданої ОСОБА_1 , де одною з позовних вимог зазначено про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , як на частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання чоловіка в період фактичного припинення шлюбу з ОСОБА_4 . До цього часу ОСОБА_1 , під час спільного життя з ОСОБА_6 , не претендувала на спірне майно. ОСОБА_1 не була зареєстрована в спірній квартирі, у неї є своє житло - кв. АДРЕСА_5 . Тобто, порушення права власності ОСОБА_4 на майно, набуте подружжям під час шлюбу, до часу подання позову ОСОБА_9 не відбувалося. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Щодо позовних вимог про визнання права власності за правом спадкування нарівні із спадкоємцем попередньої черги ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки. Її син ОСОБА_10 , який помер до часу відкриття спадщини, був сином спадкодавця ОСОБА_6 , тому його дочка, є спадкоємцем за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України і є спадкоємцем першої черги. Вона погоджується з тим фактом, що позивачка є спадкоємцем четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, або каліцтво був у безпорадному стані. ОСОБА_6 ніколи не залежав матеріально від позивачки, він взагалі ніколи ні від кого не залежав, не був калікою, та в нього не було тяжкої хвороби, чи безпорадного стану, через які б він потребував сторонньої допомоги. Про стан здоров`я ОСОБА_6 їй було відомо від їхньої онуки ОСОБА_16 , яка постійно спілкувалася із дідусем. Копії медичних документів, що долучені позивачкою, не доводять факту безпорадного стану ОСОБА_6 , який би потребував сторонньої допомоги. У ОСОБА_6 було декілька хронічних захворювань, таких як псоріаз (приблизно з 80-х років, який вони періодично лікували), гіпертонія 2-го ступеню та ХОЗЛ (з`явилось в нього приблизно у 2018 році від надмірного куріння). За період їх шлюбу ОСОБА_6 лікувався, всі лікарі казали, що йому заборонено вживати алкоголь, але ОСОБА_6 нікого не слухав. Але всі ці захворювання не доводять факту його безпорадного стану. Навіть надані позивачкою фото ОСОБА_6 за червень 2019 року лише підтверджують той факт, що він ніяк не знаходився у безпорадному стані та не потребував сторонньої допомоги. Таким чином, позивачка не має права успадкувати майно нарівні із спадкоємцем іншої черги. З наведеної інформації та наданих матеріалів, позивачка тільки доводить факт спільного проживання зі спадкодавцем. Проти інших позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими (том 1 а.с.157-159).

09 листопада 2020 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , доводи якого є аналогічними за змістом наданого раніше відзиву. Додатково зазначено, що факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 протягом останніх 5 років однією сім`єю та що вона є спадкоємцем 4 черги за законом нею визнається, але лише з 01 січня 2004 року по 16 лютого 2020, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, а КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. З іншими вимогами вона не погоджується і у їх задоволенні просить відмовити (том 1 а.с.170-172).

13 листопада 2020 року від ОСОБА_4 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частки нерухомого майна, набутого під час шлюбу, який обґрунтовано тим, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку з тим, що титульним власником квартири АДРЕСА_4 , є її колишній чоловік ОСОБА_6 , а право власності ОСОБА_4 як співвласника майна, придбаного у законному шлюбі, не підтверджене документально, та ще й заперечується його співмешканкою ОСОБА_1 , то на підставі норм ст. 392 ЦК України просить у судовому порядку захистити її суб`єктивно непідтверджене, невизнане право власності на частку в спільному майні. З 04 листопада 1971 року по 26 листопада 2001 року ОСОБА_4 перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_6 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . У їхнього сина ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дочка ОСОБА_16 - їхня онука. Шлюб ними припинено за рішенням суду 22 жовтня 1999 року, але актовий запис про розірвання шлюбу зареєстрований 26 листопада 2001 року, що відповідно до ст. 44 КпШС (чинного на момент розірвання шлюбу) є датою припинення шлюбу. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано у власність: 26 жовтня 1994 року - трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_6 , 13 листопада1996 року земельну ділянку АДРЕСА_2 в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район) та 22 грудня 1998 року однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Всю нерухомість вони придбали з чоловіком за кошти, зароблені ними під час подружнього життя. У період з 1974 по 2001 рік ОСОБА_6 працював на П.О. «Азов» (колишній «Ждановтяжмаш» потім «Азовмаш»), він не погано заробляв, але в період з 1993 по 1998 рік П.О. «Азов» переживав скрутні часи, зарплатню працівникам затримували, іноді не виплачували по декілька місяців, вони з ОСОБА_6 підробляли. ОСОБА_4 працювала з 1969 року по 2018 рік (бібліотекарем, завідуючою бібліотеки та інше). Крім заробітної плати, яку вони заробляли, багато працювали, «підробляли», їздили «на бахчу», «на огірки», «на баштан», заробляли гроші, постійно відкладали, хотіли забезпечити достойне життя своєму синові ОСОБА_17 та своїй онуці ОСОБА_16 . ОСОБА_18 придбати синові квартиру, купити автомобіль. У 1997 році сталося нещастя, син раптово помер. ОСОБА_19 час від часу почав «заливати» горе спиртними напоями, їй це не подобалось, але вони намагалися разом пережити горе. Усю свою любов переключили на свою єдину онуку ОСОБА_16 , вона час від часу мешкала з ними. Весною 1998 року вони вирішили купити автомобіль, кошти на придбання у них були, з цією метою вона вивчилася на права, які отримала у липні 1998 року, але його покупку все відкладали до кращих часів. Грошові кошти зберігали частково вдома, частково на її банківському валютному рахунку в банківській установі «ПриватБанк», але надати інформацію по депозитному рахунку за зазначений період банк не може, у зв`язку зі спливом строків зберігання документів. Восени 1998 року ОСОБА_6 сказав їй, що підвернулася недорого однокімнатна квартира та запропонував купити її для онуки ОСОБА_16 , а поки вона не виросте здавати її та цим заробляти гроші. Вона з цим погодилася. Коштів, які зберігались вдома, було цілком достатньо для покупки квартири (7000 доларів США). Усі гроші перед здійсненням угоди вона віддала ОСОБА_6 . У грудні 1998 року вони придбали квартиру за 4200 доларів США, на угоді вона не була присутня, тому право власності було оформлено на її чоловіка ОСОБА_6 , цьому вона не заперечувала (на нього була оформлена також їхня трикімнатна квартира). Кошти, які залишилися, вони витратили на обстановку квартири, меблі, ремонт. Купівлю меблів та ремонт ОСОБА_6 робив самостійно, але за спільні сімейні кошти. Приблизно у травні 1999 року вона дізналася, що в ОСОБА_6 з`явилася ОСОБА_12 (позивачка за первісним позовом), з якою він разом працював. Вона не змогла змиритися з цим фактом та запропонувала розірвання шлюбу. ОСОБА_6 проти розірвання шлюбу заперечував, тому приблизно у липні-серпні 1999 року вона подала на розірвання шлюбу до суду. Суд їм надав 3 місяці на примирення. У цей період ОСОБА_6 ще намагався помиритися з нею та не бажав давати розлучення. 22 жовтня 1999 року судом було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, судом не розглядалося у зв`язку з тим, що вони з ОСОБА_6 дійшли згоди про те, що все нерухоме майно, яке їм належить, залишиться онуці ОСОБА_3 . Після розлучення ОСОБА_6 проживав в однокімнатній квартирі до часу своєї смерті, разом з ним у квартирі проживала і його коханка, а потім вже співмешканка ОСОБА_1 . Під час їхнього спільного проживання вона, зі слів ОСОБА_6 , не претендувала на однокімнатну квартиру, так як мала у власності та має й на сьогодення квартиру АДРЕСА_9 . Шлюб з ОСОБА_1 ОСОБА_6 не укладав, хоча й спільно проживав з нею до часу своєї смерті. Твердження позивачки у первісному позові про те, що однокімнатна квартира була куплена за їх з ОСОБА_6 сумісні кошти, є неправдою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_4 та земельної ділянки № НОМЕР_2 вул. НОМЕР_1 садового товариства «Павлопілля» розміром 0,06 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район). 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що зазначена квартира є їхньою з ОСОБА_6 сумісною власністю. Також до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за першою чергою спадкування звернулася її онука ОСОБА_3 . Але свідоцтво про право власності їй не видано у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у померлого ОСОБА_6 , та роз`яснено право на звернення до суду. Однак 30 жовтня 2020 року нею отримана ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29 жовтня 2020 року про прийняття до розгляду по суті заяви про уточнення позовних вимог та копія позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Право власності на квартиру АДРЕСА_4 набуте 22 грудня 1998 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та у силу вимог статті 112 ЦК УРСР та статті 22 КпШС (чинних на час набуття прав на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Перебіг позовної давності розпочався відтоді, коли вона дізналася про подачу ОСОБА_1 позову, де оспорюється її право на Ѕ частину спірної квартири. На земельну ділянку, набуту під час шлюбу, вона не претендує. Керуючись ст. ст. 9, 22, 28, 29, 44 КпШС, ст. 16 Закону України «Про власність», ст. ст. 15, 16, 392 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу, що є його спільною сумісною власністю (том 1 а.с.177-179).

30 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_4 , де вона вказує, що нотаріус не повинен був приймати заяву від ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні з тих причин, що сплив строк позовної давності. Вважає, що позов необґрунтований та безпідставний, оскільки спірну квартиру з ОСОБА_6 придбала саме вона, а не ОСОБА_4 , вона її не підшукувала, не була присутня при оформленні правочину, не довела, що квартира придбана на спільні з чоловіком кошти, говорить неправду щодо періоду припинення шлюбу тощо. Просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог (том 1 а.с. 227-228).

13 листопада 2020 року від ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. На обґрунтування вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який є дідусем ОСОБА_3 , тобто батьком її тата - ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_4 та земельної ділянки АДРЕСА_2 розміром 0,06 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району (бувший Новоазовський район). 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за першою чергою спадкування, ОСОБА_4 також подала заяву про отримання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що спірна квартира є їх сумісною власністю ( ОСОБА_4 з покійним ОСОБА_6 ). Документів про право власності на спадкове майно ОСОБА_3 до нотаріальної контори не надано у зв`язку з тим, що документи зберігалися у покійного ОСОБА_6 , а його співмешканка ОСОБА_1 добровільно віддати документи не погодилася, нотаріусом було роз`яснено, що для отримання спадщини їй потрібно звернутися до суду. З посиланням на ст. ст. 15,16, 328, 1258, 1266, 1268-1270 ЦК України просила суд: визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 33,7 кв. м, житловою площею 17,5 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2 частину; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 33,7 кв. м, житловою площею 17,5 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 по вулиці № НОМЕР_1 садового товариства «Павлопілля» розміром 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (бувший Новоазовський район), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (том 1 а.с.199-201).

30 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_3 , де наголошується на тривалому безпорадному стані ОСОБА_6 та його опікування з боку ОСОБА_1 та застосуванні до спірних відносин вимог ст. 1259 ЦК України. Просила задовольнити частково заявлені зустрічні позовні вимоги, а саме: на 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 та Ѕ частки земельної ділянки АДРЕСА_2 розміром 0,03 га (том 1 а.с. 225-226).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат Коршок В.М. у судовому засіданні уточнений позов підтримали та наполягали на його задоволенні, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просили відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково з урахуванням частки ОСОБА_1 у спільному майні як співвласниці і спадкоємиці першої черги за законом.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала, за виключенням вимог щодо встановлення факту її проживання однією родиною зі спадкодавцем за період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 визнала у повному обсязі. Свої вимоги за зустрічним позовом підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та її представник - адвокат Боцман І.А. проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечували, за виключенням вимог щодо встановлення факту проживання однією родиною зі спадкодавцем за період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 визнано у повному обсязі, вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази та покази свідків на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 70 років. Згідно з довідкою про причину смерті № 398 від 17 лютого 2020 року причиною смерті указано: набряк головного мозку та легень, атеросклеротична хвороба серця (том 1 а.с.10, 11).

Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання отримала ОСОБА_1 (том 1 а.с.12).

З договору купівлі продажу від 22 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М. Ю., зареєстрованого за № 37221, вбачається, що ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_4 за 4200 гривень, які продавець одержав від покупця до підписання договору. Технічний паспорт на указану квартиру оформлений на ОСОБА_6 (том 1 а.с.17, 18-20).

Витребувані судом матеріали нотаріальної справи за договором купівлі-продажу від 22 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М. Ю., містить копію указаного договору, копію свідоцтва про право власності на ОСОБА_20 , довідку-характеристику, доручення ОСОБА_20 , заяву ОСОБА_21 , довідку про відсутність заборон (том 1 а.с.236-242).

На підставі державного акту про право власності на землю серії ДН 070022 ОСОБА_6 на підставі рішення Заможненської сільської ради народних депутатів від 13 листопада 1996 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га на території Заможненської сільської ради. Згідно з довідкою голови правління садівничого товариства «Павлопілля» з 06 травня 1996 року ОСОБА_6 є членом СТ «Павлопілля» та володіє ділянкою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.26-28).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 липня 1999 року, ОСОБА_6 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_7 за 8000 гривень (том 1 а.с.167).

ОСОБА_1 надано довідкову інформацію щодо курсу долара США станом на 1998 рік, де зазначено, що у січні курс становив 189,9 грн. за 100 доларів США, у листопаді - 342,75 грн. за 100 доларів США (том 1 а.с.148, 149).

За довідками про заробітну плату для обчислення пенсії від 28 вересня 2020 року, виданою ПрАТ «МЗВМ», ОСОБА_6 за період 1994-1998 р.р. нараховано 6986,13 гривень, а ОСОБА_1 - 7098,35 гривень (том 1 а.с.150, 151).

За довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 17 листопада 2020 року, виданою Централізованою бухгалтерією закладів культури, ОСОБА_4 за період 1996-1998 р.р. нараховано 4723,39 гривень. За довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії від 12 листопада 2020 року, виданою Централізованою бухгалтерією закладів культури, ОСОБА_4 за період 2000-2005 р.р. нараховано 27857 гривень (том 1 а.с.194, 249).

З відповіді КБ «ПриватБанк» від 23 жовтня 2020 року вбачається, що на запит ОСОБА_4 з приводу інформації по депозитному рахунку в іноземній валюті за період 1997-2000 роки банк не може надати запитувану інформацію, оскільки за строками зберігання документів період перевищує 5 років (том 1 а.с.195).

У матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_22 про продаж металевого будинку за 5000 грн. ОСОБА_1 (том 1 а.с.29).

За договором від 19 серпня 2009 року ОСОБА_1 замовила поставку пластикових вікон, у договорі адреса покупця зазначена: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.30-31).

Відповідно до свідоцтва про поховання ОСОБА_6 поховано 18 лютого 2020 року, договір-замовлення на організацію поховання оформлено на ім`я ОСОБА_1 , у квитанціях про сплату витрат на поминальний обід, священика, оплату поховальних послуг також (том 1 а.с.32-35).

До позову ОСОБА_1 додано фотознімки, датовані 26 лютого 2003 р., 24 серпня 2014 р., 22 жовтня 2010 р., 01 грудня 2010 р., 1999 року (том 1 а.с.47-48).

17 червня 2020 року головою КСН «Сонячний» складено акт про фактичне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_4 . Час початку фактичного проживання не указано (том 1 а.с. 21).

У реєстраційній формі пацієнта лікаря первинної медичної допомоги ОСОБА_23 вказана інформація про пацієнта ОСОБА_1 , розлучену, місце проживання: АДРЕСА_10 . У реєстраційній формі пацієнта лікаря первинної медичної допомоги ОСОБА_23 вказана інформація про пацієнта ОСОБА_6 , розлученого, місце проживання: АДРЕСА_1 . (том 1 а.с.24-25).

З трудової книжки ОСОБА_1 видно, що остання має трудовий стаж з 03 квітня 1972 року по 22 квітня 2014 року, у тому числі працювала у заготівельно-комплектовочному цеху № 1 П.О. «Азовмаш». З трудової книжки ОСОБА_6 видно, що він має трудовий стаж з 26 червня 1965 року по 05 січня 2001 року, у тому числі працював у заготівельно-комплектовочному цеху № 1П.О. «Азовмаш» (том 1 а.с.14-17).

З трудової книжки ОСОБА_4 видно, що остання має трудовий стаж з 23 вересня 1969 року по 25 березня 2018 року (том 1 а.с.191-192).

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_4 , виданого ТОВ «Дарій» 19 червня 1998 року, ОСОБА_4 з 10 квітня по 18 червня 1998 року навчалась за програмою підготовки водіїв, про що нею отримано посвідчення водія (том 1 а.с.193).

З матеріалів спадкової справи № 99/2020, що витребувана судом з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, вбачається, що ОСОБА_1 10 березня 2020 року подала заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 цивільного чоловіка ОСОБА_6 . Також 31 липня 2020 року подана заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини, 07 серпня 2020 року подана заява ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 (том 1 а.с.59-86).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 батьками ОСОБА_10 указані - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (том 1 а.с.68).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 батьками ОСОБА_3 указані - ОСОБА_10 та ОСОБА_24 (том 1 а.с.76).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с.71).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 , яке видано 26 листопада 2001 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано, актовий запис № 757 вчинено 26 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РУЮ м. Маріуполя (том 1 а.с.75).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, у мотивувальній частині рішення зазначено, що шлюбні відносини припинені через зловживання відповідачем спиртними напоями та порушення подружньої вірності, відповідач позов визнав (том 1 а.с.117-118).

Надані ОСОБА_1 квитанції за 2011 рік про придбання будівельних матеріалів не вказують на зв`язок із безпосереднім предметом спору, рукописний текст з обліком витрат на будівельні матеріали знеособлений (том 1 а.с.93-95, 96-97).

Копія медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_6 , заведена у КЗ «ЦПМСД № 2», містить записи про відвідування сімейного лікаря: 28 серпня 2018 року з постановкою діагнозу: гострий бронхіт; 19 червня 2019 року з постановкою діагнозу: ІБС, гіпертонічна хвороба, ХОЗЛ. Консультативний висновок спеціаліста вказує на той факт, що 25 червня 2019 року ОСОБА_6 оглянутий пульмонологом, йому встановлено діагноз: ХОЗЛ у фазі загострення, емфізема легень, дифузний пневмофіброз (том 1 а.с.98-101, 102). Доказів про проходження ОСОБА_6 лікування в інший період, будь-які звернення за медичною допомогою чи лікування в умовах стаціонару суду не надано.

ОСОБА_1 надано фотосвітлину, яка датована 31 травня 2019 року, із зображенням ОСОБА_6 , який має задовільний вигляд (том 1 а.с. 152).

До зустрічного позову ОСОБА_3 додано весільну світлину, де під номером 1 відмічена ОСОБА_1 , під номером 8 - ОСОБА_3 , під номером 13 - ОСОБА_6 (том 1 а.с. 121).

На ухвалу суду про витребування доказів Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради надано відповідь про те, що ОСОБА_6 перебував на обліку в УПСЗН з 01 травня 2015 року та в департаменті з 02 січня 2018 року по 31 березня 2020 року і отримував житлові субсидії за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , був зареєстрований сам, субсидія нараховувалася на одну зареєстровану особу. За базою даних пошукової системи Інформація про стан субсидії в домогосподарстві за даними Єдиного державного реєстру отримувачів субсидій Міністерства соціальної політики ДП «ІОЦ Мінсоцполітики України» субсидія з 2016 по 2019 роки склала загальну суму 24087,25 гривень (том 2 а.с. 22, 23).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 з лютого 2015 року по вересень 2017 року отримувала пенсію в розмірі 2483,91 грн., з жовтня 2017 року по лютий 2019 року - 3785,67 грн., з березня 2019 року - 4391,07 грн., з квітня 2019 року - 4398,72 грн., з липня 2019 року - 4408,77 грн., з грудня 2019 року - 4419,87 грн. (том 2 а.с. 24).

На ухвалу суду про витребування доказів з Маріупольського об`єднаного управління ПФУ в Донецькій області надано відомості про виплату ОСОБА_6 пенсії, яка становить: з січня 2015 року в розмірі 2285,91 грн., з жовтня 2017 року - 3290,66 грн., з грудня 2018 року - 3295,16 грн., з березня 2019 року - 3829,90 грн., з липня 2019 року - 3836,60 грн., з грудня 2019 року - 3844 грн. (том 2 а.с. 29).

Допитані за клопотанням ОСОБА_1 свідки вказали наступне.

Свідок ОСОБА_25 пояснив, що знав ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , разом працювали в заводі «Азовмаш». Вказав, що у 90-х роках дозволив ОСОБА_6 пожити у квартири свого сина, коли він пішов з родини, про цю адресу сказав ОСОБА_1 . Одного разу прийшов на квартиру і побачив, що туди прийшла ОСОБА_1 , мазала ОСОБА_6 рани від псоріазу. Через 2 тижні ОСОБА_6 сказав, що хоче придбати квартиру, попросив допомогти знайти, у ОСОБА_1 був список квартир, оглядали їх втрьох, знайшли квартиру по АДРЕСА_11 вартістю 4500 доларів, ОСОБА_6 тоді ще був у шлюбі, сказав, що йому не вистачає коштів, тому він хоче придбати квартиру спільно з ОСОБА_1 та що позичатиме гроші у родичів. У 1998 році ОСОБА_6 узяв від заводу дачу, огород обробляв з ОСОБА_1 , яка організувала там металевий будиночок, їздив на дачу на автобусі до дня смерті. До придбання квартири у них були стосунки як у чоловіка і жінки. Іноді ОСОБА_6 скаржився, що турбують легені, тиск скаче, іноді задуха, користувався приладом від задишки, помер восени минулого року. ОСОБА_6 йому говорив, що коли його не стане, хоче, щоб квартира дісталася онучці, а частина ОСОБА_1 . Востаннє його бачив восени 2020 року на дачі.

Свідок ОСОБА_26 суду пояснив, що є сусідом ОСОБА_1 , проживає у кв. АДРЕСА_12 з 1991 року поверхом вище. Приблизно у 1999 році в однокімнатній квартирі знизу появилися сусіди. Він познайомився з ОСОБА_19 , там була і ОСОБА_27 . Періодично бачив їх разом, склалася думка, що вони подружжя, знає, що він торгував капелюхами на ринку. Зі слів ОСОБА_27 дізнався, що у ОСОБА_19 шкіряне захворювання, підвищений тиск і що він носив при собі інгалятор. Він помер у лютому 2020 року.

Свідок ОСОБА_28 суду пояснив, що разом працював з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а в 2004 році придбав квартиру по сусідству на одному поверсі. Гроші на квартиру вони заробили на заводі. ОСОБА_6 торгував капелюхами. Родина ОСОБА_14 розпалася у 1998 році, усі в цеху знали, що ОСОБА_6 зустрічався з ОСОБА_27 , він йому сказав, що квартиру купив з ОСОБА_27 . Коли заходив до квартири, то бачив там ОСОБА_27 . ОСОБА_19 ходив з інгалятором від задишки, часто бачив його на балконі та на вулиці, востаннє у січні-лютому 2020 року, він ходив. Не може стверджувати, що ОСОБА_6 потребував сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_29 суду пояснила, що працювала разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , він був одружений до 1998 року з ОСОБА_4 , сказав, що розстався з дружиною і шукає квартиру придбати, тимчасово жив на квартирі у ОСОБА_30 . Коли ОСОБА_19 не вийшов на роботу, начальник послав ОСОБА_27 до нього, вона там і залишилася жити на 4 місяці, потім вони підібрали квартиру на АДРЕСА_11 , яку оформили на ОСОБА_6 у грудні 1998 року. У них було 5 джерел заробітку, ОСОБА_6 торгував хутряними капелюхами, квартира коштувала 4200 доларів США, з них 1000 доларів позичили у свідка, 1000 доларів позичили у сестри ОСОБА_27 , 500 доларів позичили у сестри ОСОБА_19 , 1000 доларів було у ОСОБА_27 . ОСОБА_14 казав, що пів квартири залишив для ОСОБА_16 у ОСОБА_4 . На входини запросив їх 08 березня 1999 року усією бригадою. Свідок часто бувала у квартирі, вважає, що ОСОБА_6 потребував допомоги ОСОБА_1 з першого дня проживання з нею, вона йому готувала дієтичні страви, лікувала його, одного разу подала йому інгалятор при задишці. Востаннє бачила ОСОБА_6 у листопаді 2019 року, у цей час він лежав на дивані, міг самостійно пересуватися. Він почувався погано, але швидку допомогу не викликали.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є сестрою ОСОБА_1 , їй відомо, що з вересня 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали разом, спочатку на квартирі у ОСОБА_30 , разом працювали на заводі, потім вирішили купити квартиру, але коштів не вистачало, у ОСОБА_27 було 1000 доларів США, у неї позичили 1000 доларів США, у сестри ОСОБА_6 позичили 500 доларів США. Квартиру придбали за 4200 доларів США 22 грудня 1998 року та оформили на ОСОБА_6 , борг їй повернули через 2,5 роки. Через псоріаз у 2001 році ОСОБА_6 пішов на пенсію, торгував хутровими капелюхами. Зазначила, що за три роки до смерті у ОСОБА_6 загострився псоріаз, ОСОБА_27 забезпечувала йому дієтичне харчування, прала його речі, у нього було хронічне захворювання легень, проходив лікування у пульмонолога, ставив крапельниці, лягати у лікарню відмовлявся, постійно користувався інгалятором, мав страх задухи, мав підвищений тиск. З восени 2019 року не виходив з дому, лежав на дивані, задихався. Він пропонував ОСОБА_27 оформити заповіт на квартиру і на дачу, але вона відмовилася.

Свідок ОСОБА_31 суду пояснив, що одружений з сестрою ОСОБА_6 - ОСОБА_32 , знав його дружину, знав ОСОБА_1 , вони мали поруч дачі. ОСОБА_6 хворів псоріазом, погано дихав, користувався аерозолем, були проблеми з легенями. Вказав, що ОСОБА_6 пішов від дружини на квартиру, через деякий час придбав квартиру з ОСОБА_27 , у них позичив 500 доларів США. Жив з ОСОБА_27 як чоловік і дружина.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що є сестрою ОСОБА_6 , влітку 1998 року він прийшов до неї з сумкою і сказав, що пішов від дружини і все залишив онучці. На річницю смерті сина брат познайомив її з ОСОБА_27 , сказав, що це його дружина, а перед Новим роком вони позичили у неї 500 доларів США на придбання квартири. Придбали квартиру за 4200 доларів США, підшукували квартиру з ОСОБА_27 і ОСОБА_30 , потім відремонтували і придбали меблі. На другу річницю смерті сина запросив їх у гості на квартиру, жили вдвох з ОСОБА_27 . Вони мають дачі в одному товаристві, там встановили металевий будиночок. Брат хворів на псоріаз, задихався, ОСОБА_33 йому бризкала інгалятором. Влітку 2019 року брат сказав, що треба зробити на ОСОБА_27 заповіт, а то вона залишиться без нічого. Псоріаз лікували йому двічі на рік, мав задишку, його стан здоров`я то покращувався, то погіршувався. Перед смертю бачила брата, він не був лежачим хворим, ходив по квартирі, не хотів лягати до лікарні з приводу задишки. Розмір пенсії з ОСОБА_27 у брата був приблизно однаковий, вони брали кредити, брат оформлював субсидію на квартиру.

Допитані за клопотанням ОСОБА_4 свідки вказали наступне.

Так свідок ОСОБА_34 суду пояснила, що є колишньою дружиною брата ОСОБА_6 - ОСОБА_35 , були одружені з 2000 року. Зазначила, що ОСОБА_1 не брала участь у придбанні спірної квартири, меблів та посуду, про це їй відомо від її колишнього чоловіка ОСОБА_15 . ОСОБА_6 вів повний облік витрат у зошиті, куди записував усі покупки, і вона бачила, що у цьому зошиті ОСОБА_19 записав скільки грошей позичив у ОСОБА_27 . ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_15 позичити гроші на ремонт квартири, ОСОБА_15 йому відмовив, тому ОСОБА_19 позичив гроші у ОСОБА_27 , при цьому ОСОБА_27 йому сказала, що він їй достатньо винен грошей і час їх віддавати. Була у ОСОБА_19 у гостях, ОСОБА_27 бачила лише один раз, він її постійно ображав, іноді піднімав руку. Їй чоловік ОСОБА_15 розповідав, що ОСОБА_19 придбавав квартиру, коли жив з ОСОБА_36 , на їх кошти, приблизно за 4100-4200 доларів США. ОСОБА_15 приблизно у 1998 році позичав у ОСОБА_19 і ОСОБА_37 4000 доларів США на придбання автомобіля, повертав гроші ОСОБА_19 . Свідок спілкувалася з ОСОБА_6 за 7 місяців до його смерті, він прекрасно виглядав, приїжджав на автобусі з ОСОБА_27 . Знає, що у ОСОБА_6 був псоріаз, про інші хвороби їй невідомо. Він вживав алкогольні напої і грав на ігрових автоматах. Займався продажем хутряних капелюхів, грошей на квартиру ні у кого не позичав, носив зазвичай дві великі сумки з капелюхами, які вартували близько 200000 гривень на той час. ОСОБА_15 їй розповідав, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_19 її оформлював на себе і нотаріус йому роз`яснювала, що квартира придбається у шлюбі і підлягає розподілу. Вважає, що ОСОБА_6 мав почуття до ОСОБА_4 , а до ОСОБА_27 ставився погано.

Свідок ОСОБА_38 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_4 , їх квартири в одному тамбурі, дружать родинами з 1980 року. Одного разу в її присутності, коли вона гостювала в квартирі ОСОБА_14 , будучи на кухні з ОСОБА_36 , була свідком того, що з зальної кімнати вийшов ОСОБА_6 , з полиці кухонних меблів дістав пакет з документами і різко пішов, після чого ОСОБА_39 подивилася при ній на полицю і сказала, що він забрав усі гроші - 7000 доларів США, паспорт та документи. Ці події відбувалися восени після смерті їх сина. Потім їй стало відомо, що він зняв квартиру по АДРЕСА_13 , після чого ОСОБА_39 їй розповіла, що він придбав квартиру. навесні приблизно 1998 року ОСОБА_6 прийшов до неї, вона покликала ОСОБА_39 і він запросив їх поїхати подивитися як він облаштувався в новій квартирі. Свідок, її чоловік, ОСОБА_39 і ОСОБА_19 прибули до квартири по АДРЕСА_11 , де вони повечеряли. у квартирі не було ознак проживання там жінки. Свідок запам`ятала деталі інтер`єру, з чого зробила висновок, що гроші у нього були, а сам ОСОБА_19 їй розповів, що у нього було 7000 доларів США, з них він витратив 4000 доларів США на придбання квартири, а залишок на облаштування. Після цього ОСОБА_19 неодноразово приходив на квартиру до ОСОБА_4 . Через деякий час від ОСОБА_39 їй стало відомо, що до нього приходить коханка, а потім стала з ним проживати. Причиною для розриву стали слова ОСОБА_39 про те, що якщо б він менше вживав алкоголь, то менше би йому свербіло. ОСОБА_6 сильно випивав.

Свідок ОСОБА_40 суду пояснила, що є матір`ю ОСОБА_41 , з 1990 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_42 , жили з його батьками, родина була дуже забезпечена, у 1991 році народилася ОСОБА_16 , баба з дідом дуже любили онучку і сина. Вона розлучилася з ОСОБА_17 у 1993 році, вони продовжували спілкуватися, ОСОБА_16 часто гостювала у ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_17 помер, для батьків це стало трагедією, ОСОБА_4 перебувала у важкому депресивному стані, ОСОБА_6 став сильно випивати, через що у нього загострювався псоріаз і вона його за це сварила, але вони продовжували проживати разом. Після річниці смерті ОСОБА_17 - у жовтні 1998 року у них стався скандал, після чого ОСОБА_6 пішов жити до друга. До цього вони збирали гроші на придбання квартири для ОСОБА_17 , ОСОБА_6 з 1995 року став добре заробляти на заводі «Азовмаш», але після смерті ОСОБА_17 вирішили придбати автомобіль, для чого ОСОБА_4 пройшла водійські курси, але ОСОБА_6 забрав ці кошти і придбав квартиру приблизно в 1999 році. Онука часто гостювала у діда, дід також часто приходив до них у гості. До 2000 року ОСОБА_1 не було в квартирі у ОСОБА_6 по АДРЕСА_11 , також вони відвідували ОСОБА_6 на його день народження у 2000 році, там не було ані ОСОБА_27 , ані слідів її присутності. ОСОБА_27 з`явилася після 2000 року. ОСОБА_14 розлучилися влітку 1999 року, а квартиру придбали взимку 1998 року. ініціатором розлучення була ОСОБА_43 , оскільки у ОСОБА_6 з`явилася інша жінка. ОСОБА_6 у розмові постійно підкреслював, що він сам зробив ремонт і за свої кошти. Свідкові відомо, що ОСОБА_6 забрав з собою, коли пішов від дружини 7000 доларів США, він їй про це сам сказав через 1-2 місяці після уходу. У період з 1998-1999 роки він приходив з квітами до ОСОБА_4 миритися, вмовляв її, хотів повернутися. До ОСОБА_27 він ставився погано, висловлювався до неї нецензурною лайкою. Влітку 2019 року ОСОБА_16 гостювала у діда, сказала, що у нього псоріаз і задишка.

Свідок ОСОБА_44 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_4 , проживали по сусідству, разом ходили на роботу та у цей час ОСОБА_4 розповіла їй про запої ОСОБА_6 , особливо після смерті сина, його непристойну поведінку, що з середини 1998 року він заробляв значні кошти в кооперативі. ОСОБА_4 сподівалася, що після придбання автомобіля він перестане випивати і тоді не буде прогресувати псоріаз. ОСОБА_4 пройшла водійські курси, але потім дізналася, що у ОСОБА_6 з`явилася інша жінка та не змогла його пробачити. ОСОБА_6 періодично приходив на квартиру по АДРЕСА_13 та забирав все, що йому потрібно. ОСОБА_14 розлучилися у 1999 році. ОСОБА_6 придбавав квартиру приблизно у 1998-1999 році, ОСОБА_4 приходила до нього в гості із сусідкою.

Свідок ОСОБА_45 суду пояснила, що працює медичним директором з медичного обслуговування населення ЦПМСД № 2 м. Маріуполя, є лікарем загальної практики сімейної медицини, також була сімейним лікарем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , останній звертався за медичною допомогою з приводу обструктивного бронхіту, ішемічної хвороби серця, гіпертонії, псоріазу, один раз викликав лікаря додому приблизно у 2017-2018 році, потім був на прийомі, стаціонарне лікування не проходив, його стан був середньої тяжкості на час виклику лікаря додому, не потребував стаціонарного лікування. Свідок не підтвердила, що ОСОБА_6 потребував сторонньої допомоги, ходив/рухався він самостійно. Псоріаз, якщо задіяні суглоби, ускладнює якість життя. Проте ОСОБА_6 не звертався за направленням на ВКК, для цього не було даних і ознак інвалідізації у нього не було, він не був пацієнтом, що часто звертався до лікаря. Тільки за висновком МСЕК може бути вказано, що пацієнт потребує постійного стороннього догляду. В амбулаторній карті відсутнє направлення на стаціонарне лікування, є рекомендації пульмонолога. Перший запис у медичній картці датований серпнем 2018 року, коли огляд проводився вдома, останній запис - червень 2019 року. ОСОБА_1 приходила на прийом до лікаря з ОСОБА_6 . У порівнянні з іншими захворюваннями ОСОБА_6 псоріаз важче, інші захворювання супутні (емфізема, легенева недостатність). Куріння ускладнює протікання ХОЗЛ, симптоми у всіх хворих можуть бути різними. Обстеження у пульмонолога не свідчать про те, що легені працювали на 23 %. У ОСОБА_6 ХОЗЛ проявлявся у вигляді виходу мокроти з легень і кашлю. Приступи «задухи» у медичній картці не вказані, навпаки вказано, що у ОСОБА_6 була «задишка» (таке буває, коли погано працює серце), поняття «задуха» та «задишка» не тотожні, в її присутності у ОСОБА_6 не було «задухи». Був призначений інгалятор як стартовий для ХОЗЛ. Помер від ішемічної хвороби серця. Свідок не вказала, що ОСОБА_6 перебував у безпорадному стані.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Мотиви суду.

З договору купівлі продажу від 22 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М. Ю., зареєстрованого за № 37221 вбачається, що ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_4 , тобто у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який у подальшому розірвано за рішенням суду 22 жовтня 1999 року, а реєстрація розірвання шлюбу проведена 26 листопада 2001 року.

Відповідно до вимог ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, шлюб ОСОБА_14 вважається припиненим 26 листопада 2001 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

З огляду на зазначену норму КпШС, згода другого з подружжя потрібна була тільки на відчуження майна, а для придбання майна така згода не потребувалася.

Як встановлено судом, після вселення до спірної квартири ОСОБА_1 не перереєструвала місце свого проживання, а і дотепер залишається зареєстрованою по АДРЕСА_14 , де має частку у праві власності. За життя спадкодавець ОСОБА_6 не зробив будь-якого розпорядження щодо права на спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , заповіт не складався, частка у спірній квартирі не виділялася.

Щодо доведеності доводів позивача про її участь у придбанні спірної квартири слід зазначити, що у цій частині покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, були суперечливими та нелогічними. Так ОСОБА_1 і допитані за її клопотанням свідки заявляли, що ОСОБА_6 до придбання спірної квартири дуже добре заробляв, мав п`ять джерел прибутку, при цьому мав значний заробіток від кооперативу та продажу хутряних капелюхів, проте для придбання квартири власних коштів не мав та позичив у кількох осіб, тривалий час позичку повертав. Однак за показами свідків з боку відповідачів ОСОБА_6 пішов від дружини, забравши спільні кошти подружжя в сумі 7000 доларів США, з них 4200 витратив на придбання квартири, решту витратив на облаштування і ремонт, про що потім вихвалявся свідкам. За доводами ОСОБА_1 за три місяці спільного проживання вони з ОСОБА_6 придбали спільну сумісну власність за спільні кошти, проте правочин купівлі-продажу оформлений тільки на ім`я ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 як співвласник не зазначена, не дивлячись на те, що квартира придбана ним у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а тому для застосування ст. 17 Закону України «Про власність» підстави відсутні. Сумніви у дійсному часі/періоді виникнення подружніх стосунків у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виникають завдяки показам свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_40 , ОСОБА_38 , які вказували, що до 2000 року у квартирі у ОСОБА_6 не було слідів проживання з ним жінки. Також свідки вказали, що ОСОБА_6 пішов з сім`ї після річниці смерті сина, тобто після 25 жовтня 1998 року, що не відповідає доводам позивача про спільне проживання з вересня 1998 року.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, побуту і бюджету з вересня 1998 року по 16 лютого 2020 року, то така не може бути задоволена, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року за умови, що такий має юридичне значення, тобто від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заперечували того факту, що ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 - 16 лютого 2020 року проживала з ним однією родиною без реєстрації шлюбу.

Установлення ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем зумовлене її вимогами про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири як спільної сумісної власності, придбаної в період фактичних шлюбних відносин, на ј частину цієї ж квартири та Ѕ частину земельної ділянки як спадкоємця першої черги за законом з вимогою про залучення її до кола спадкоємців попередньої черги спадкування.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):

- перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки;

- друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

- третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

- четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

- п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно зі змістом указаної норми закону при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Під час вирішення цих вимог судом враховані висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 03 вересня 2018 року в справі № 743/126/17, від 01 червня 2020 року в справі № 431/5445/19 та від 24 червня 2020 року у справі № 127/9778/17, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин підлягають врахуванню щодо застосування відповідних норм права.

Проаналізувавши у сукупності письмові докази, представлені сторонами, в тому числі медичну картку, а також покази свідків, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що ОСОБА_6 перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу.

Безпорадний стан - це стан, при якому людина не може самостійно приймати активні заходи, що забезпечують її існування або оберігають її життя, здоров`я та гідність. Безпорадність може бути обумовлена фізіологічними причинами або може супроводжуватися патологічним процесами або бути їх наслідком (при психічних і нервових захворюваннях, при важких захворюваннях, що супроводжуються різкою фізичною слабкістю).

Безпорадний стан можливо та необхідно доказувати відповідними доказами, у тому числі записами в медичних документах.

Так з медичної картки вбачається, що ОСОБА_6 звертався за медичною допомогою тричі, адже картка містить записи про відвідування сімейного лікаря: 28 серпня 2018 року з постановкою діагнозу: гострий бронхіт; 19 червня 2019 року з постановкою діагнозу: ІБС, гіпертонічна хвороба, ХОЗЛ. Консультативний висновок спеціаліста вказує на той факт, що 25 червня 2019 року ОСОБА_6 оглянутий пульмонологом, йому встановлено діагноз: ХОЗЛ у фазі загострення, емфізема легень, дифузний пневмофіброз (том 1 а.с.98-101, 102). Доказів про проходження ОСОБА_6 лікування в інший період, будь-які звернення за медичною допомогою чи лікування в умовах стаціонару суду не надано.

Навпаки, свідком ОСОБА_45 , яка була сімейним лікарем ОСОБА_6 , спростовано як перебування спадкодавця у безпорадному стані, так і тяжкість симптомів його захворювань, про які позивач ОСОБА_1 вказувала як «задуха», що перешкоджала диханню, замість вказаних у медичній картці відомостей про «задишку», що є наслідком ішемічної хвороби серця. До того ж свідки ОСОБА_28 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вказували на наявність у ОСОБА_6 задишки, а не задухи, що не є тотожним.

Що стосується доводів про тривале матеріальне забезпечення та здійснення опікування над спадкодавцем, як вбачається з показів свідків, а також довідки про отримання пенсії свідчать про несуттєву різницю у розмірах пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , останній також користувався житловою субсидією, що не може бути розцінено як тривале матеріальне забезпечення спадкодавця, а під опікуванням мається на увазі приготування дружиною їжі, забезпечення ліками, прання одягу, що по суті є невід`ємною частиною звичайних подружніх стосунків та забезпечення вирішення побутових питань між жінкою та чоловіком, що не доводить факту опікування і надання іншої допомоги спадкодавцю як складова юридичного факту перебування спадкодавця у безпорадному стані.

З урахуванням того, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією родиною з 01 січня 2004 року по 16 лютого 2020 року хоча і знайшов своє підтвердження і не заперечувався відповідачами, надає їй право на спадкування за законом лише за четвертою чергою спадкоємців, за наявності спадкоємця першої черги за правом представлення - ОСОБА_3 , а також за відсутності підстав для зміни черговості, для встановлення указаного факту відсутні правові підстави, оскільки встановлення даного факту можливе тільки за умови, що такий має юридичне значення, тобто від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. З огляду на те, що наявність спадкоємця першої черги усуває від спадкування спадкоємців наступних черг, а тому від встановлення такого факту (факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією родиною з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні указаних вимог слід відмовити.

Стосовно визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири суд виходить з наступного.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України, чинними на час набуття права на спільну квартиру, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З огляду на проаналізовані докази у їх сукупності, а також з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку, що за ОСОБА_4 слід визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 як на частку майна, нажитого подружжям - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за час шлюбу, що є спільною сумісною власністю.

Вирішуючи заяву позивача ОСОБА_1 про застосування до вимог ОСОБА_4 строку позовної давності, суд виходить з такого.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Стаття 11 Кодексу про шлюб та сім`ю України містить аналогічну норму щодо початку перебігу строку позовної давності.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 07 серпня 2020 року подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 (том 1 а.с.59-86), що свідчить про те, що вона не вважала своє право порушеним.

У відзиві ОСОБА_4 зазначила, що про порушення свого права на 1/2 частки квартири, що є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 , дізналася після отримання копії позовної заяви, поданої ОСОБА_1 , де одною з позовних вимог зазначено про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання чоловіка в період фактичного припинення шлюбу з ОСОБА_4 . До цього часу ОСОБА_1 , під час спільного життя з ОСОБА_6 , не претендувала на спірне майно, ОСОБА_1 не була зареєстрована в спірній квартирі, має у власності житло - кв. АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 вважає, що порушення її права власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу до часу подання позову ОСОБА_9 не відбувалося.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку з тим, що титульним власником квартири АДРЕСА_4 , є ОСОБА_6 , а право власності ОСОБА_4 як співвласника майна, придбаного у законному шлюбі, не підтверджене документально та заперечується ОСОБА_1 , то на підставі норм ст. 392 ЦК України, оскільки судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, ОСОБА_4 не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у жовтні 2020 року після отримання позовної заяви ОСОБА_1 , внаслідок чого вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом підлягають задоволенню.

У зв`язку із чим задоволенню також підлягають зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , які є похідними від вимог ОСОБА_4 , про визначення частки ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка становила 1/2 частину.

Враховуючи, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру та земельну ділянку перебувають у ОСОБА_1 , що нею не спростовувалося, у позивачів за зустрічними позовами - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 об`єктивно відсутня можливість отримати свідоцтво про право власності на частку спірного майна у нотаріуса, у зв`язку з чим наявний спір, який має вирішуватися в судовому порядку.

Оскільки ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_10 , який помер до часу відкриття спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_6 , та відповідно до вимог ч. 1 ст. 1266 ЦК України є спадкоємцем першої черги за правом представлення, підстав для зміни черговості і визнання ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги нарівні з ОСОБА_3 не вбачається, у ОСОБА_3 існують перешкоди в отриманні у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом внаслідок відсутності оригіналів правовстановлюючих документів, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку АДРЕСА_2 розміром 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України при розподілі судових витрат між сторонами судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

З урахуванням задоволення зустрічних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , понесені ними витрати покладаються на відповідачів за зустрічним позовом у дольовому порядку.

Керуючись ст. ст. 253, 257, 261, 1258, 1259, 1261-1265 ЦК України, ст. ст. 112, 113 ЦК УРСР, ст. ст. 22, 28, 29, 44 КпШС України, ст. ст. 3, 57, 60, 72, 74 СК України, ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_41 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, факту опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, визнання права власності на Ѕ частини квартири як сумісної власності, визнання права власності за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем першої черги, визнання права власності на ј частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем першої черги - відмовити.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_41 про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна, набутого під час шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_41 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 як на частку майна, нажитого подружжям - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за час шлюбу, що є їх спільною сумісною власністю.

Визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2 частину.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 по вулиці № НОМЕР_1 садового товариства «Павлопілля» розміром 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району Донецької області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 420,40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_41 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 420,40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_41 судові витрати в сумі 765,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_41 судові витрати в сумі 765,50 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14 травня 2021 року.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_14 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_15 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя Є.С. Ікорська