УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Корнєвої Ю.П.,

розглянувши в залі суду у підготовчому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

ВСТАНОВИВ:

1. Позиції учасників справи, процесуальні дії

1.1. ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що у період з 13.08.2014 по 30.04.2018 він брав участь у бойових діях на сході України. В результаті збройної агресії Російської Федерації проти України позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у значних душевних стражданнях, зокрема, він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

1.2. В підготовчому засіданні 26.04.2021 судом було ініційовано розгляд питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що цей позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у судах України.

Позивач в підготовчому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні присутній не був, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин

2.1. Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з іноземної держави Російської Федерації, моральну шкоду в розмірі 300000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 13.08.2014 по 30.04.2018 він брав участь у бойових діях на сході України. В результаті збройної агресії Російської Федерації проти України позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у значних душевних стражданнях, зокрема, він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

2.2. Суд неодноразово надсилав Посольству Російської Федерації в Україні (як безпосередньо до Посольства, так і через Міністерство закордонних справ України) листи, в тому числі на російській мові, з приводу з`ясування наявності або відсутності згоди Російської Федерації на розгляд даного спору в судах України.

Жодної відповіді від компетентних органів або уповноважених посадових осіб Російської Федерації до суду не надійшло.

3. Релевантні джерела права

3.1. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

3.2. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

3.3. В постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у цивільній справі № 711/17/19 та від 03 червня 2020 року у цивільній справі № 357/13182/18 вказано, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі слід надіслати відповідачу позовну заяву із додатками і з`ясувати, чи наявна згода іноземної держави, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України.

З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

4. Оцінка фактичних обставин справи та аргументів сторін

4.1. Суд зазначає, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді України, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах: внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила через уповноважених осіб або компетентні органи своєї згоди на розгляд даного спору в судах України.

Посилання у позовній заяві на те, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині застосування до Російської Федерації.

4.2. Стосовно постанови Луганського апеляційного суду від 17.03.2021 в цій справі суд зазначає, що висновки, які викладені в цій постанові, не є обов`язковими для суду першої інстанції.

Суд вважає, що відступ від висновків Верховного Суду в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має відбуватися із детальним мотивуванням підстав такого відступу. В даному випадку суд не вбачає жодних підстав для відступу від висновків, які викладені Верховним Судом в постановах від 13 травня 2020 року у цивільній справі № 711/17/19 та від 03 червня 2020 року у цивільній справі № 357/13182/18.

Крім того, встановлення спеціальних правил щодо підсудності та сплати судового збору у справах за позовами до Російської Федерації не означає того, що положення статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не діють відносно Російської Федерації. Жодних законів стосовно виключення Російської Федерації з-під дії статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» Верховна Рада України не приймала.

В Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Аналогічні положення містить і Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», який відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладає на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Тобто, держава Україна в спеціальних законах додатково визначила, що покладення відповідальності на Російську Федерацію має відбуватися відповідно до норм і принципів міжнародного права, одним з яких є принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави (принцип судового імунітету).

При цьому суд повторює, що держава Україна в особі Верховної Ради України в жодному із законів не вказувала, що судові імунітети не діють стосовно Російської Федерації на території України.

4.3. За таких обставин суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку із чим належить закрити провадження у цій справі.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити, що застосування судового імунітету не означає відмови у доступі до правосуддя. Держава може бути учасником справи у своїх національних судах. В судах іншої держави держава може бути учасником справи тільки з її явно вираженої згоди.

5. Розподіл судових витрат

5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не знаходить в цій справі судових втрат, які підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 258, 260, 261, 353-354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Роз`яснити позивачу, що іноземна держава може бути відповідачем у своєму національному суді. В національному суді іншої держави іноземна держава може бути відповідачем лише з її явно вираженої згоди.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя Д.Б. Баронін