Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., представника позивача адвоката Косенка С.С., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Басівського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права сумісної власності на квартиру , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З 2011 року по 29 грудня 2015 року він проживав однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_1 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали за обоюдним погодженням, спільно набували необхідні речі, спільно купували квартиру. 03 грудня 2015 року для спільного мешкання ними було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 33,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформили на ім`я відповідачки ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: 5215, виданий 03.12.2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. В зареєстрованому шлюбі в той час вони не перебували. Шлюб між ними було зареєстровано 29 грудня 2015 року в Іллічівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 428.

На підставі викладеного, просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без шлюбу у період з 2011 року по 29.12.2015 року, та визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за сторонами по справі право спільної сумісної власності по 1/2 частки за кожним на цю квартиру.

Позивач та його представник - адвокат Косенко С.С., який діє на підставі ордеру серії ДН № 029870 від 29.05.2019 року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Позивач надав додаткові пояснення, відповідно до яких, попередній шлюб позивача було розірвано у 2012 р. З 2013 по 2015 р.р. він працював в «Донбас-ремонт» майстром. Офіційно розмір заробітної плати був мінімальний, а в конверті він отримував 1000 доларів США і більше. У цей же період він навчався у машинобудівному технікумі за контрактом 2012-2014 р.р. Інвалідність в цей період у нього було знято. Для нього було важливим жити з коханою жінкою. Вона з ним не радилась, самостійно витрачала гроші. Спірну квартиру вона купувала без його відома. Йому не було відомо про це. Відповідачка приховала це від нього. Гроші вони збирали на автомобіль. Саме за ці кошти вона і придбала квартиру. У нього був автомобіль. Потім через деякий час вони все одно придбали автомобіль. Вони вже перебували у зареєстрованому шлюбі. У листопаді вони подали заяву про реєстрацію шлюбу, а 29.12.2015 року шлюб було зареєстровано. Квартиру вона придбала 03.12.2015 року. Він зловживав спиртним, у зв`язку із чим він кодувався. Вона піклувалась про нього. ОСОБА_3 проживав в її квартирі півтора роки. Коли вони мешкали разом, ОСОБА_4 піклувалась про нього, готувала їсти, він купував продукти харчування. У спірній квартирі він був 3 рази за весь час. Для яких потреб вона купила квартиру йому не відомо. Гроші вони збирали разом. Договір оренди з ОСОБА_3 вони не укладали.

Відповідачка та її представник адвокат Басівський В.О., який діє на підставі ордеру АА № 068316 від 04.02.2020 року, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оспорювали обставини, викладені у позовній заяві. Надали на адресу суду письмовий відзив.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що позивача ОСОБА_2 вона знає близько 40 років, він був її| однокласником, спілкувалися з ним протягом усього цього часу. Ще під час її другого шлюбу позивач був знайомим із її чоловіком, приходив до них додому, неодноразово просив її зробити йому ін`єкції, оскільки за своєю освітою та фахом вона є медичним працівником, і вона надавала йому медичну допомогу. 14 жовтня 2010 року вона розірвала шлюб зі своїм колишнім чоловіком - ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу чоловік - ОСОБА_5 залишив їм з сином однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і в якій вони з сином і проживали до реєстрації її шлюбу із ОСОБА_2 до 29 грудня 2015 року. Після смерті її колишнього чоловіка - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказану квартиру успадкував її син ОСОБА_6 , де до теперішнього часу вони з сином і проживають. Через деякий час після розірвання шлюбу з її колишнім чоловіком ОСОБА_5 вони почали зустрічатися із ОСОБА_7 , час від часу вона залишалася у нього переночувати, підтримували інтимні стосунки. Весь цей час до офіційної реєстрації шлюбу вона проживала разом із сином у квартирі по АДРЕСА_2 , яку залишив їм з сином її колишній чоловік. Тобто, починаючи з 2011 року та по 29 грудня 2015 року їх стосунки мали епізодичний характер. Разом вони не проживали, сумісного господарства не вели, жодних зобов`язань чи обов`язків друг перед другом не мали, спільного бюджету також не мали та не вели, будь-яких кредитів чи іпотек разом не брали, майно ніяке разом до шлюбу не купували. Грошей їй позивач також не давав, оскільки казав, що в нього маленька зарплата та є діти, яким треба допомагати. На той час позивач також навчався у технікумі ПДТУ, на що також витрачав власні кошти, часто хворів та навіть мав інвалідність з цього приводу. А тому казати про спільні кошти та сімейний бюджет взагалі не доводилося. Окрім цього, позивач ОСОБА_2 досить часто зловживав спиртними напоями, неодноразово кодувався (зашивався) від алкогольної залежності, коли кодування закінчувалося - він знову розпочинав пити, ображав її та її сина, грубіянив, так продовжувалося увесь цей час до реєстрації шлюбу, а тому і з офіційним статусом таких «відносин» та реєстрацією шлюбу вона не поспішала. Стосовно придбання нею вказаної однокімнатної квартири пояснила, що у 2014 році померла її мати - ОСОБА_8 . Після її смерті залишилися грошові кошти, які як єдиний спадкоємець отримала від неї у спадок. Вказані гроші зберігалися у неї вдома у готівковому вигляді, а тому свідоцтво про право на спадщину на вказане майно не видавалося. Майже все своє життя її мати працювала кранівницею, отримувала високу заробітну плату, мала можливість відкладати частину заощаджених коштів для придбання значних покупок. Також протягом усього часу своєї трудової діяльності (більше 30 років) вона працювала медичною сестрою у пологовому будинку та отримувала достатню заробітну плату. Натомість позивач офіційно не працював, його загальний стаж за весь час його трудової діяльності складає не більше 7 років, а отже казати, що він якимось чином приймав участь у купівлі квартири взагалі недоречно. На час придбання вказаної спірної квартири позивач ОСОБА_7 в черговий раз знаходився у запої. Про сам факт придбання квартири відповідач дізнався вже після цього постфактум. Більше того, на час придбання вказаної квартири вона взагалі знаходилася у заставі під арештом в іпотеці, а тому їй довелось надати продавцю квартири першу частину суми її вартості ще до офіційного її продажу задля погашення його боргу перед іпотекодержателем. Перемовини з приводу купівлі вказаної квартири та зняття її з - під арешту також велися нею особисто. Про вказані обставини позивач навіть не знав. Жодної участі (будь-то матеріальної, фінансової, пошуку квартири чи вирішення питання про зняття її з-під арешту) у придбанні вказаної квартири позивач не приймав. Рішення про її придбання приймалося нею самостійно та одноособово, оскільки гроші, які були витрачені на її придбання, належали особисто їй та складалися зі збережень з її заробітної плати, а також грошей, що залишилися їй у спадок від матері. Необхідність у придбанні вказаної квартири полягала у тому, що на той час вона власного житла на праві особистої власності не мала, а квартира, у якій вони з сином залишилися проживати після розлучення з її другим чоловіком, офіційно належала її колишньому чоловіку ОСОБА_5 . До офіційної реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 вона разом з сином проживала у квартирі, яка належала її колишньому чоловіку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . У цей період часу вона також здійснювала догляд за своєю хворою матір`ю, яка страждала на церебросклероз, та майже щодня залишалася ночувати з нею. У вказаній спірній квартирі по АДРЕСА_3 позивач ОСОБА_2 ніколи жодного дня не проживав та не був зареєстрованим. Після офіційної реєстрації шлюбу з позивачем вона запропонувала ОСОБА_2 проживати разом у придбаній нею однокімнатній квартирі. На що останній відмовився та пояснив, що вказана квартира для нього занадто мала, та що проживати вони будуть у його трикімнатній квартирі, оскільки він також доглядає хвору матір та не може її покинути, місця у цій квартирі вистачить їм усім, а тому жити у спірну квартиру вони навіть не пішли. Весь період шлюбу вони проживали разом ОСОБА_2 у його трикімнатній квартирі. Протягом усього цього часу вказану квартиру по АДРЕСА_3 вона здавала в оренду квартирантам. Проживши разом із позивачем трохи більше 2 років у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 в черговий раз зірвався з кодування, почав пити та ображати її та сина, та відповідно стосунки між ними погіршилися, шлюб між ними було розірвано. Зауважила, що ще на час подання позовної заяви про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначав, що спору про поділ майна, яке є спільною власністю, у подружжя немає. Вказане твердження також відображено і в рішенні Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14.08.2018 року про розірвання шлюбу. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року між ними було вирішено питанні про поділ майна подружжя. Вказане судове рішення оскаржувалося відповідачем ОСОБА_2 , але було залишено без змін Постановою Донецького апеляційного суду від 11 червня 2019 року. Тобто, ще на час розгляду зазначеної цивільної справи судом першої інстанції у відповідача ОСОБА_2 було право та всі можливості заявити до суду зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна. Але таким правом ОСОБА_2 чомусь не скористався, а вказаний цивільний позов чомусь заявлено саме зараз. Наразі за виконавчим листом, виданим у вказаній цивільній справі щодо поділу майна подружжя, позивач виплачує їй компенсацію 1/2 частини вартості майна, що було НИми придбано під час шлюбу - автомобілю ОСОБА_9 та гаражу в автогаражному кооперативі.

На підставі викладеного, просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позову.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 17.05.2019 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 24.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.12.2019 року підготовче провадження закрито та цивільну справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.12.2019 року витребувано відомості з Адміністрації Державної Прикордонної служби України про перетинання кордону України відповідачкою.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що позивач її брат. Сторони мешкали однією сім`єю до реєстрації шлюбу 5 років та 5 років у шлюбі. Вони проживали в квартирі з матір`ю позивача. Вони навчались разом в одній школі. Позивач одружився і став проживати разом з родиною у м. Таганрог. В нього від шлюбу народилось 2 дітей. Потім він розлучився і повернувся жити до м.Маріуполя. З 2011 року вони мешкали з матір`ю позивача у кватирі матері, розташованої в АДРЕСА_5 . Вона забрала з собою і сина від першого шлюбу. Вона приходила провідати матір. Бачила шкільні речі сина відповідачки, у кватирі були речі відповідачки. Вона готувала, прибирала, прала речі. Її брат та невістка працювали. Брат офіційно отримував мінімальну зарплату, а насправді отримував 1000 доларів США і більше. Вони збирали гроші на машину. В 2012 році вони їздили в гості до їх родичів. Всі гроші її брат віддавав відповідачці. У відповідачки була хвора старенька матір, яку відповідачка доглядала. З матір`ю жила її донька. Після реєстрації шлюбу нічого не змінилось. У відповідачки була квартира, яку вона здавала. Свадьбу вони відзначили у кафе. Запросили близьких друзів. Їй відомо, що брат віддавав всі гроші відповідачці з 2010-2011 р.р. У шлюбі купили машину, гараж. До реєстрації шлюбу зробили ремонт у квартирі, відпочивали. За кредити вона не знає. На поховання матері ОСОБА_4 вона не приходила. Вона не пам`ятає, коли ОСОБА_4 була у неї в гостях. Вони їздили в Старий Оскол Белградської області до родичів. За матір`ю доглядав ОСОБА_11 . Від матері дізналась, що відповідачка нишком придбала квартиру, позивач також нічого не знав. Їй не відомо чи були через це в них конфлікти.

Свідок ОСОБА_12 , є сусідкою з іншого під`їзду . Позивача знає з 1998 року, підтримує добрі стосунки з матір`ю позивача. Ходила до неї у гості один , два рази на місяць. Зі слів матері позивача їй відомо, що позивач мешкає з жінкою, яка має сина. Бачила відповідачку на вулиці.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові та інші докази по справі, приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами ч.2 ст.3 СК, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Такий правовий висновок був викладений Верховним судом України у справі за № 6-2253цс15 постанова від 08.06.2016 р.

Аналогічні правові висновки були викладений у Постанові Верховного Суду України 12 грудня 2012 року по справі № 6-148цс12, у Постанові Верховного суду від 18.07.2018 р. по справі № 544/1274/16-ц, провадження № 61-22277св18, у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року по справі №337-5266/15-ц.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Згідно договору купівлі продажу квартири № 5215 від 03.12.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненком С.В., 03.12.2015 року відповідачкою ОСОБА_13 було придбано однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Це також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 48975423 від 03.12.2015 року. Вартість квартири 104249,00 грн. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що до придбання відповідачкою квартира, об`єкт нерухомості, що предмету спору між сторонами, а саме - квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилась в іпотеці. Іпотекодержатель ОСОБА_14 . Строк виконання зобов`язань 12.09.2015року. Розмір основного зобов`язання 95200,00 грн.

Згідно звіту оцінки вартості житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 13.05.2019 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_15 , вартість об`єкта оцінки становить 141300,00 грн.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 14.10.2010 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, шлюб, укладений 20.11.1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 , було розірвано, актовий запис № 311. Після розірвання шлюбу дружина залишила прізвище чоловіка « ОСОБА_17 ».

В шлюбі з ОСОБА_5 у відповідачки народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 18.04.2000 року Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя Донецької області, актовий запис № 188.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 3-516, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер колишній чоловік відповідачки ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Станом на теперішній час відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає у вищезазначеній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить її синові.

Відповідачка ОСОБА_1 з 01.08.1986 року по 02.07.2018 року працювала медичною сестрою у відділенні новонароджених у Перинатальному центрі № 1 м. Маріуполя, та розмір її заробітної плати за період зі січня 2015 року по грудень 2015 року становив 52927,09 грн. звільнилась у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою про розмір заробітної плати.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла матір відповідачки ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 11.09.2014 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, та довідкою про причину смерті № 3348 від 11.09.2014 року.

Згідно інформації відділу РАЦС ОСОБА_2 розірвав попередній шлюб 19.10.2012 року актовий запис про розірвання шлюбу № 90 складений Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.

Судом встановлено, що з 2011 року до 29 грудня 2015 року позивач та відповідачка підтримували стосунки, періодично спільно мешкали за адресою по АДРЕСА_5 . 03.12.2015 року відповідачкою ОСОБА_1 було придбано однокімнатну квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 яку вона оформила на своє їм я. 29 грудня 2015 року між сторонами було укладено шлюб.

Також судом встановлено, що не оспорюється сторонами по справі, що після реєстрації шлюбу подружжя ОСОБА_18 жодного дня не мешкали в однокімнатній квартирі , що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , а мешкало за адресою по АДРЕСА_5 в троьхкімнатній квартирі позивача. Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним 1/2 частки квартири.

Відповідно ч.3 ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . Згідно з вимогами стст.76-81 ЦПК засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показаннями свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили . Суд оцінює належність допустимість , достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він з відповідачкою ОСОБА_1 в період з 2011 року по грудень 2015 року вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, придбали інше майно за спільні кошти та саме за спільні кошти купили однокімнатну квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

На підтвердження своєї участі у покупці квартири, позивач пояснив, що він отримував мінімальну заробітну плату офіційно на підприємстві «Донбав-ремонт», а неофіційно отримував щомісяця понад 1000 доларів США, які віддавав відповідачці. Також підтвердив, що в той час також навчався за контрактом в технікумі при ПДТУ м. Маріуполя.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , які були допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, пояснили, що їм відомо про обставини сумісного життя позивача та відповідачки ОСОБА_1 зі слів позивача.

У судовому засіданні було встановлено, що обставин, що супроводжували угоді купівлі продажу спірної квартири, а саме, що квартира перебувала під арештом в іпотеці, що спочатку було внесено лише частину вартості квартири для погашення власником квартири боргу перед іпотекодержателем. А після чого відповідачка передала залишок грошових коштів у рахунок вартості купівлі квартири. Відповідачка самостійно та одноособово приймала рішення, жодних вказаних обставин позивачу не було відомо.

Відповідачка весь цей час здає в оренду спірну квартиру.

А сама з сином мешкає у квартирі, що залишив після своєї смерті її колишній чоловік їх сину.

І той факт, що позивач ніколи не інтересувався вказаною квартирою знайшов своє відображення у поясненнях позивача, який вказав, що був у спірній квартирі приблизно 1-3 рази за весь час, на прохання дружини та не бажав там мешкати, що спростовує його позицію у позовній заяві, що однокімнатну квартиру вони купили для спільного проживання.

Також, слід взяти до уваги і той факт, що питання щодо поділу майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності вже вирішувалось у судовому порядку.

Так, згідно копії позовної заяви, 07.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського райсуду м. Маріуполя із позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначено, що сторони не проживають однією сім`єю зі січня 2018 року, шлюбні стосунки припинені. Спору про поділ майна, яке є спільною власністю, в них з відповідачкою не має.

Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 14.08.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка залишила прізвище чоловіка « ОСОБА_18 ».

22.08.2018 року відповідачка звернулась до Іллічівського райсуду про розділ спільного поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 28.02.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 в рахунок компенсації 1/2 частки автомобіля половину ринкової вартості автотранспортного засобу HYUNDAI TUCSON в розмірі 108000 грн. Крім того, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 частки в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_4 в Автогаражному споживчому кооперативі «Луч», грошові кошти в сумі 21224 гривні, залишивши у одноосібному користуванні відповідача даний гараж. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_4 в Автогаражному споживчому кооперативі «Луч».

Постановою Донецького апеляційного суду від 11.06.2019 року рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 28.02.2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, при розгляді вищезазначеної цивільної справи про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, у позивача було право заявити зустрічний позов про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при якому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Більш того, ст. 81 ЦПК України закріплений обов`язок доказування і подання доказів.

Подані позивачем докази не є належними та допустимими у сенсі ст. ст. 77,78 ЦПК України.

При цьому посилання позивача на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, позивач не надав допустимих доказів щодо збільшення спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, покупки однокімнатної квартири.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, щодо ведення з відповідачкою спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, за період з 2011 року по грудень 2015 року.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивач не надав достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження позову, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зв`язку з чим відмовляє йому у задоволені позову в цій частині. Позовні вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним право власності на 1/2 частку квартири, є похідними від першої позовної вимоги (про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу) в задоволенні якої відмовлено, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

У відповідності до ч. 9 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.05.2019 року підлягають скасуванню.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст.256-259 ЦПК України, ст.ст. 3, 21,36,60,74 Сімейного Кодексу України, ст. 368 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права сумісної власності на квартиру, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.05.2019 року, якою накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом 10 днів.

Суддя: А. М. Іванченко