РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021

м. Одеса

Справа № 947/1527/21

Провадження № 2/522/5533/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Кріль Х.С.,

секретаря судового засідання - Насарая А.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором розписки,-

ВСТАНОВИВ:

14.01.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17.10.2018 у розмірі 139 852,50 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 18.10.2018 по 14.01.2021 у розмірі 1 020,68 грн., інфляційне збільшення боргу з 18.10.2018 по 14.01.2021 у розмірі 3 093,12 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.01.2021 справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

12.02.2021 відкрито провадження у справі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.10.2018 на підставі письмової розписки ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 у борг на два роки 5000 дол. США. Згідно з терміном, обумомовленим у розписці, борг повинен був повернути до 18.10.2020. Проте у визначений строк гроші не повернув, а позивач втатила контакти з ним, оскільки він не відповідає, не реагує на її вимоги повернути кошти. На підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути, окрім суми боргу, 3% річних від простроченої суми та інфляційне збільшення боргу з моменту настання обов`язку повернення позичених коштів (18.10.2020) по 14.01.2021 (день подання позову).

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач в судові засідання 10.03.2021, 08.04.2021 та 13.05.2021 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача та адресою, вказаною в розписці. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

17.10.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у письмовій формі склали розписку (оригінал в матеріалах справи), за умовами якої ОСОБА_3 отримав у борг 5 000 (п`ять тисяч) доларів США від ОСОБА_1 на два роки.

Тобто, кошти ОСОБА_3 отримав саме 17.10.2018.

У зазначений строк ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти у не повернув.

Позивачем надано розрахунок, відповідно до якого:

- заборгованість за договором позики становить 139 852,50 грн.

- 3% річних від простроченої суми за період з 18.10.2020 по 14.01.2021 становить 1020,68 грн.;

- інфляційне збільшення боргу з 18.10.2020 по 14.01.2021 становить 3093,12 грн.

Розрахунки та обгрунтування позовних вимог здійснено саме за цей період, незважаючи на те, що в резолютивній частині вказано період з 18.10.2018 по 14.01.2021. при цьому дійсна сутність позовних вимог оцінюється судом виходяфчи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позові, а не лише формулюваньз його прохальної частини.

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

В разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, свідчить про невиконання позичальником зобов`язання.

З огляду на зазначені положення закону та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що право позивача було порушене відповідачем, так як останнім, як позичальником з 18.10.2020 не повернуто суму боргу у розмірі 5 000 тис. доларів США.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (постанова Верховного Суду України у справі № 6-1672цс16 від 21.12.2016).

Судом встановлено, що за договором позики від 17.10.2017 відповідач ОСОБА_3 взяв у борг 5 000 доларів США, що переведено позивачем у гривневий еквівалент, який становить 139 852,50 грн.

Зважаючи на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 17.10.2018, строк повернення коштів 18.10.2020 (борг на два роки), грошові кошти позивачу не повернув й до моменту звернення до суду з цим позовом, суд вважає законною вимогу позивача про стягнення з відповідача боргу 139 852,50 грн.

Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми, яка за період з 18.10.2020 по 14.01.2021 становить1020,68 грн. та інфляційного збільшення боргу з 18.10.2020 по 14.01.2021, що становить 3093,12 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, вимога позивача про стягнення трьох проценти річних від простроченої суми є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Проте позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення коштів за період з 18.10.2020 по 14.01.2021 у розмірі 3093,12 грн. не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються, так як за договором позики кошти надавались в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому індекс інфляції, що існує в Україні щодо національної грошової одиниці гривні не може поширюватися на будь-яку іншу іноземну валюту, в тому числі і на долар США.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Такі висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 № 6-284цс17.

Враховуючи те, що за договором позички від 17.10.2018 в борг надано кошти в іноземній валюті, а не в національній, нарахування індексу інфляції не здійснюється. Переведення боргу в гривневий еквівалент не змінює цього правила.

Отже, позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 139 852,50 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 1020,68 грн.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також витрати по сплаті судового збору в сумі 1418,93 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 17 жовтня 2018 року у розмірі 139852 (сто тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 1020 (одна тисяча двадцять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1418 (одна тисяча чотириста вісімнадцять) гривень 93 (дев`яносто три) копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Повний текст складено 17.05.2021.

Суддя Х.С. Кріль