№ 201/9726/19
провадження 2/201/123/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання наймачем квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 серпня 2019 року звернувся з позовом до відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання наймачем квартири, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 на 10 поверсі загальною площею - 54.2 кв. м., житлова площа - 29.3 кв. м.. 31 січня 1977 року виконавчий комітет Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська видав ордер НОМЕР_2 на ім`я діда позивача - ОСОБА_2 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Склад його сім`ї, записаний в цьому ордеру, був: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5 - син, який в подальшому став батьком позивача; основним квартиронаймачем був ОСОБА_2 .

На підставі рішення № 376 від 18 червня 1999 року виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - ОСОБА_2 ЖЕД-42 був зобов`язаний відкрити особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім`я батька позивача - ОСОБА_5 складом сім`ї три особи, в тому числі ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_1 - позивач, його син. Особовий рахунок на ОСОБА_2 був закритий.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року батько позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після зняття основного квартиронаймача з реєстрації позивач звернувся до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про зміну умов договору найму спірної квартири. Листом № М-09/489 від 04 квітня 2019 року виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради відмовив йому у задоволенні його заяви і рекомендував для вирішення питання зміни умов договору найму на жиле приміщення звернутися до суду. Позивач звертався до департаменту житлового господарства ДМР із заявою про зміну умов договору найму, але йому було відмовлено в цьому, про що зазначається у відповіді № М-446/1 від 03 жовтня 2019 року і було рекомендовано звертатися з цього питання до Соборної районної у місті Дніпрі ради.

У зв`язку з тим, що питання про зміну умов договору найму займаного позивачем жилого приміщення за вказаною адресою не вирішено ні виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради, ні департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, позивач вимушений звертатися до суду.

Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

На даний час позивач являється єдиною повнолітньою особою, яка зареєстрована і проживає в зазначеній квартирі, до і після втрати попереднім наймачем права на жиле приміщення виконую обов`язки, що випливають із договору найму жилого приміщення, в тому числі сплачує комунальні послуги, що підтверджується квитанціями відповідних державних комунальних установ за 2005-2019 роки. Тому позивач вважає, що можливо визнати його наймачем даного жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_5 ..

Відповідно по ст. 175 ч. З п. 6 ЦПК України позивач зазначає, що ним проводились заходи досудового врегулювання спору шляхом подачі заяв про зміну умов договору найму до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради, а також до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, але позитивних результатів не було досягнуто, спір не вирішено, тому просив визнати його наймачем вказаної квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_5 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомила. Відповідач позов не визнав, не заперечувала проти розгляду справи без її участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що уповноваженою особою щодо здійснення дій по підготовці рішення виконавчого комітету про надання дозволу на зміну умов договору є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, дозвіл на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення надає виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 на 10 поверсі і складається з: кухні площею 8.3 кв. м., коридору площею 7.7 кв. м., туалету -1.1 кв. м., ванної - 2.0 кв. м., 2 -х житлових кімнат площею 12.2 кв. м. та 17.1 кв. м., лоджії І-Ш загальною площею 2.9 кв. м. Загальна площа квартири - 54.2 кв. м., житлова площа - 29.3 кв. м., що підтверджується планом квартири, складеним ЧП ОСОБА_7

31 січня 1977 року виконавчий комітет Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська видав ордер НОМЕР_2 на ім`я діда позивача - ОСОБА_2 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Склад його сім`ї, записаний в цьому ордеру, був: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5 - син, який в подальшому став батьком позивача. Основним квартиронаймачем був ОСОБА_2 .

На підставі рішення № 376 від 18 червня 1999 року виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - ОСОБА_2 ЖЕД-42 повинен був відкрити особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім`я батька позивача - ОСОБА_5 складом сім`ї три особи, в тому числі ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_1 - позивач, його син. Особовий рахунок на ОСОБА_2 був закритий.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року батько позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( справа № 201/4943/18). В цьому рішенні суд зазначив, що ОСОБА_5 за вказаною адресою не проживає з 1999 року без поважних причин понад шість місяців, а тому втратив право користування спірною квартирою.

Згідно довідки № 6692, виданою 05 серпня 2019 року департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 27 лютого 2003 року; ОСОБА_8 - донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 11 листопада 2008 року ; ОСОБА_9 - донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_5 з 27 січня 2017 року; батько позивача - ОСОБА_5 був зареєстрований за вказаною адресою з 14 червня 1988 року, знятий з реєстрації - 03 грудня 2018 року на підставі рішення суду.

Після зняття основного квартиронаймача з реєстрації позивач звернувся до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про зміну умов договору найму спірної квартири.

Листом № М-09/489 від 04 квітня 2019 року виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради відмовив йому у задоволенні його заяви і рекомендував для вирішення питання зміни умов договору найму на жиле приміщення звернутися до суду.

Позивач звертався до департаменту житлового господарства ДМР із заявою про зміну умов договору найму, але йому було відмовлено в цьому, про що зазначається у відповіді № М-446/1 від 03 жовтня 2019 року і було рекомендовано звертатися з цього питання до Соборної районної у місті Дніпрі ради.

У зв`язку з тим, що питання про зміну умов договору найму займаного позивачем жилого приміщення за вказаною адресою не вирішено ні виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради, ні департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, він вимушений звертатися з позовом до суду.

Із наданих позивачем доказів видно, що він вселився і проживає в спірній квартирі із дотриманням встановленого законом порядку в якості члена сім`ї - сина наймача, у зв`язку з чим набув права, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі право вимагати, після втрати попереднім наймачем - ОСОБА_5 права на жиле приміщення, визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення відповідно до ст. 106 ЖК України.

На даний час позивач являється єдиною повнолітньою особою, яка зареєстрована і проживає в зазначеній квартирі, до і після втрати попереднім наймачем права на жиле приміщення виконую обов`язки, що випливають із договору найму жилого приміщення, в тому числі сплачує комунальні послуги, що підтверджується квитанціями відповідних державних комунальних установ за 2005-2019 роки (в деяких квитанціях платником вказана його дружина - ОСОБА_10 , з якою він зареєстрував шлюб 14 січня 2006 року). Тому позивач вважає, що можливо визнати його наймачем даного жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_5 .

Позивачем проводились заходи досудового врегулювання спору шляхом подачі заяв про зміну умов договору найму до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради, а також до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, але позитивних результатів не було досягнуто, спір не вирішено, тому просив визнати його наймачем вказаної квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_5 , оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно виконавчий комітет Дніпровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 389 від 23 квітня 2019 року «Про затвердження Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення»: п. 1 цей Порядок регламентує питання надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю - житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення (далі-договір). Згідно п. 2 зазначеного Порядку надання дозволу на зміну умов договору

здійснюється шляхом прийняття виконавчим комітетом Дніпровської міської ради відповідного рішення. Відповідно п. З уповноваженою особою щодо здійснення дій по підготовці рішення виконавчого комітету про надання дозволу на зміну умов договору є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Враховуючи вимоги вказаного Порядку, дозвіл на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення надає виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 на 10 поверсі і складається з: кухні площею 8.3 кв. м., коридору площею 7.7 кв. м., туалету -1.1 кв. м., ванної - 2.0 кв. м., 2 -х житлових кімнат площею 12.2 кв. м. та 17.1 кв. м., лоджії І-Ш загальною площею 2.9 кв. м. Загальна площа квартири - 54.2 кв. м., житлова площа - 29.3 кв. м., що підтверджується планом квартири, складеним ЧП ОСОБА_7

31 січня 1977 року виконавчий комітет Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська видав ордер НОМЕР_2 на ім`я діда позивача - ОСОБА_2 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Склад його сім`ї, записаний в цьому ордеру, був: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5 - син, який в подальшому став батьком позивача. Основним квартиронаймачем був ОСОБА_2 .

На підставі рішення № 376 від 18 червня 1999 року виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - ОСОБА_2 ЖЕД-42 повинен був відкрити особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім`я батька позивача - ОСОБА_5 складом сім`ї три особи, в тому числі ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_1 - позивач, його син. Особовий рахунок на ОСОБА_2 був закритий.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року батько позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( справа № 201/4943/18). В цьому рішенні суд зазначив, що ОСОБА_5 за вказаною адресою не проживає з 1999 року без поважних причин понад шість місяців, а тому втратив право користування спірною квартирою.

Згідно довідки № 6692, виданою 05 серпня 2019 року департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 27 лютого 2003 року; ОСОБА_8 - донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 11 листопада 2008 року ; ОСОБА_9 - донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_5 з 27 січня 2017 року; батько позивача - ОСОБА_5 був зареєстрований за вказаною адресою з 14 червня 1988 року, знятий з реєстрації - 03 грудня 2018 року на підставі рішення суду.

Після зняття основного квартиронаймача з реєстрації позивач звернувся до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про зміну умов договору найму спірної квартири.

Листом № М-09/489 від 04 квітня 2019 року виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради відмовив йому у задоволенні його заяви і рекомендував для вирішення питання зміни умов договору найму на жиле приміщення звернутися до суду.

В цьому листі відповідач посилається на ст. 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», де обсяг і межі районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами.

Дніпропетровська міська рада рішенням від 18 лютого 2004 року № 18/15 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» із змінами та доповненнями визначила повноваження виконкому Соборної районної у місті ради.

23 квітня 2019 року виконавчий комітет Дніпровської міської ради приймає рішення № 389 «Про затвердження Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення», згідно якого дозвіл на заміну умов найму неприватизованого жилого приміщення надає виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Уповноваженою особою щодо здійснення дій по підготовці рішення є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Позивач звертався до департаменту житлового господарства ДМР із заявою про зміну умов договору найму, але йому було відмовлено в цьому, про що зазначається у відповіді № М-446/1 від 03 жовтня 2019 року і було рекомендовано звертатися з цього питання до Соборної районної у місті Дніпрі ради.

У зв`язку з тим, що питання про зміну умов договору найму займаного позивачем жилого приміщення за вказаною адресою не вирішено ні виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради, ні департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, він вимушений звертатися з позовом до суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 1, 2, З ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

На підставі ст. 61 ЖК України користування жили приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність, або взяти в оренду.

Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Із наданих належних, достатніх і достовірних доказів вбачається, що позивач вселився і проживає в спірній квартирі із дотриманням встановленого законом порядку в якості члена сім`ї - сина наймача, у зв`язку з чим набув права, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі право вимагати, після втрати попереднім наймачем - ОСОБА_5 права на жиле приміщення, визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення відповідно до ст. 106 ЖК України.

На даний час позивач являється єдиною повнолітньою особою, яка зареєстрована і проживає в зазначеній квартирі, до і після втрати попереднім наймачем права на жиле приміщення виконую обов`язки, що випливають із договору найму жилого приміщення, в тому числі сплачує комунальні послуги, що підтверджується квитанціями відповідних державних комунальних установ за 2005-2019 роки (в деяких квитанціях платником вказана його дружина - ОСОБА_10 , з якою він зареєстрував шлюб 14 січня 2006 року). Тому позивач вважає, що можливо визнати його наймачем даного жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_5 .

Позивачем проводились заходи досудового врегулювання спору шляхом подачі заяв про зміну умов договору найму до виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради, а також до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, але позитивних результатів не було досягнуто, спір не вирішено, тому просив визнати його наймачем вказаної квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_5 , оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Отже право на проживання передбачає право користування і збереження за особою певної житлової площі в будинку (квартирі) приватного або громадського житлового фонду. Таке право не є формальним, а є гарантією забезпечення особи житлом. При цьому наявність або відсутність реєстрації жодним чином не впливає на це право.

Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не визнання стороною відповідача позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивач нікому не чинив і не чинить, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було, зустрічної позовної заяви не заявлено. Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, таких доказiв відплоаідачем до суду не надано.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати позивача ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_5 ..

Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 47, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 18 ЦК України, ст. 9, 18, 61, 63, 64, 65, 106 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_5 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 18 травня 2021 року.

Суддя -