Справа № 428/5849/20
Провадження № 22-ц/810/278/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Коновалова В.А., Стахова Н.В.

за участю секретаря судового засідання Залюшного О.Г.

учасники справи:
заявник ОСОБА_1

представник заявника - ОСОБА_2

заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області 05 лютого 2021 року
за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява мотивована тим, що він народився в 1965 році в п.Адрасман м.Кайраккум Таджикістан. В 1986 році він приїхав на територію УРСР, де спочатку мешкав в м.Лисичанськ, а з 03.11.1988 року і до 17.11.1995 року мешкав по АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною та дітьми. Він ніколи не отримував паспорт громадянина України, мав тільки Радянський паспорт, який він втратив в 1993 році. Для отримання нового паспорта нікуди не звертався. На даний час мешкає в с.Борівське і бажає отримати паспорт громадянина України.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просив суд встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву та встановити факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належну оцінку наданим доказам, а саме показанням свідків. Також суд не взяв до уваги, та не дав належну оцінку довідки про реєстрацію місця проживання заявника, яка видана Виконавчим комітетом Тошківської селищної ради Попаснянського району Луганської області, з якої вбачається, що заявник був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03.11.1988 по 17.11.1995., а отже і мешкав за вказаною адресою.

Управління державної міграційної служби України в Луганській області надали відзив в якому заперечують проти доводів апеляційної скарги, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 лютого 2021 року без змін.

В судове засідання ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 не з`явилися про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Надали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

В судовому засіданні представник Управління державної міграційної служби України в Луганській області заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд виходив з того, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місцем народження зазначено пос. Адрасман м.Кайраккум Таджикістан. Паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 був виданий 12.01.1982 року Адрашанським відділенням міліції відділу внутрішніх справ Кайраккумського міськвиконкому. Суд звернув увагу увагу на розбіжності у зазначенні місця народження ОСОБА_1 в свідоцтві про народження та в паспорті. Згідно ксерокопії даного паспорту ОСОБА_1 був одружений 21.10.1988 року із ОСОБА_3 , про що здійсненний запис Тошківською селищною Радою народних депутатів Ворошиловградської області.

Як вбачається із ксерокопії паспорту фотокартка 31.08.1990 року була вклеєна Золотовським відділенням міліції ВВС м.Первомайська Луганської області.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, видану Тошківською селищною радою Попаснянського району Луганської області без зазначення дати видачі ОСОБА_1 в період часу з 03.11.1988 року до 17.11.1995 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки депутата Борівської селищної Ради від 05.05.2020 року ОСОБА_1 дійсно проживає по АДРЕСА_2 без реєстрації.

ОСОБА_1 працював на ВП «Шахта «Тошківська», у період часу з 01.04.1993 року по 15.06.1994 року та з 13.10.1995 року по 08.05.1996 року.

Згідно довідки Луганського обласного військового комісаріату від 26.09.2020 року ОСОБА_1 на обліку у військових комісаріатах Луганської області не перебував.

Згідно картки прописки, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні в Сєвєродонецькому міському суді Луганської області, у графі «Отметка о прописке» ОСОБА_1 був прописаний 03.11.1988 року на території АДРЕСА_3 . 14.07.1989 року він був виписаний у зв`язку із виїздом до м. Кайраккум Ленінабадської області. 29.09.1989 року був знову прописаний в с. Тошківка, а в 1991 році був виписаний до Таджикської РСР. Даний запис підтертий, але можливо прочитати цифри «91г» і «Такжикская ССР». 21.01.1993 року ОСОБА_1 знов був прописаний і остаточно виписаний 17.11.1995 року.

Кількість штампів про прийняття та зняття з обліку Тошківським ВУС Первомайської міської Ради Ворошиловградської області ОСОБА_1 відповідають відомостям про прописку та виписку останнього.

Поквартирна картка форми «Б» містить декілька відомостей щодо прописки та виписки ОСОБА_1 , а саме: 03.11.1988 року він був прописаний по АДРЕСА_1 , а 14.07.1995 року був виписаний; 29.09.1989 року був знову прописаний за вказаною адресою, а 12.04.1991 року був виписаний (даний запис містить виправлення, а саме: цифри 12.04.1991 року виправлені на 17.11.1995 року).

На іншому боці зазначеної картки є невиправлений запис щодо виписки ОСОБА_1 12.04.1991 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що всі ці записи про дати прописки та виписки та відповідні виправлення ставлять під сумнів твердження заявника щодо знаходження його на території України станом на 24.08.1991 року.

У зв`язку із втратою паспорту заявник отримав довідку № 6 від 19.01.1993 року, видану Золотівським МВМ, але в якості доказів до суду першої інстанції вона представлена не була.

Суд поставив під сумнів свідчення свідка ОСОБА_4 про те, що вона станом на 24.08.1991 року кожного дня дійсно бачила ОСОБА_1 у с.Тошківка, бо вважає, що вона навмисно стверджує його присутність на території України у відповідний період на підставі добросусідських відносин. При цьому вона не зазначила період 1992 року, коли він, за її твердженням, виїжджав за межі України. Крім того, в своїх письмових поясненнях, які були представлені в судове засідання, вона стверджувала, що з червня 1991 року і по 1996 рік ОСОБА_1 разом із сім`єю проживав по АДРЕСА_1 , і нікуди за цей період не виїжджав.

Суд також не прийняв до уваги довідку ВП «Шахта «Тошківська», бо період праці ОСОБА_1 наданому підприємстві не стосується спірного періоду.

З урахуванням норм чинного законодавства суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Метою встановлення даного факту заявник зазначив - отримання паспорту громадянина України.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи апеляційної скарги заявника про те, що суд першої інстанції, не дивлячись на достатність доказів, зробив неправильний висновок, що надані заявником письмові докази та показання свідків на підтвердження заявленого ним факту є неналежними та недопустимими і не підтверджують законності такого проживання в розумінні статті 1 Закону України «Про громадянство», є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із частини 3 вказаної вище статті, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належного письмового підтвердження постійного проживання заявника станом на 24.08.1991, що має значення для правильного вирішення справи.

Щодо посилань в апеляційній скарзі в якості доказу на довідку про реєстрацію місця проживання особи, то колегія суддів зазначає, що зазначена довідка складена на підставі картки прописки Тошківської селищної ради, тобто Карточки прописки форми А та Поквартирної карточки Форма Б, проте дані документи містять суперечливі відомості та не доказують факт проживання заявника станом на 24.08.1991 на території України. Довідка про реєстрацію місця проживання містить загальний період реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 03.11.1988 (дата першої прописки) по 17.11.1995 (дата останньої виписки), натомість як ОСОБА_5 та Форми Б містять декілька дат прописки та виписки заявника. Таким чином, у довідці про реєстрацію зазначена неповна інформація, оскільки заявник неодноразово прописувався та виписувався за вказаною адресою, у зв`язку з чим дану довідку не можна вважати належним доказом факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991.

Щодо пояснень свідків, які були допитані в суді першої інстанції щодо доведеності факту проживання заявника на території України, колегія суддів вважає, що покази свідків не можуть вважатись достатніми доказами на підтвердження постійного проживання заявником на території України.

Скаржник не довів обставини, на які посилається як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи аналогічні доводам заяви та були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог норм як матеріального так і процесуального права перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновку суду, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді: В.А. Коновалова

Н.В. Стахова