Номер провадження: 22-ц/813/4309/21
Номер справи місцевого суду: 947/8594/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року у складі судді Огренич І.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що відповідач 12.05.2013 підписав анкету-заяву, чим підтвердив, що зазначена заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений і згоден, що засвідчив своїм підписом. Ознайомившись з Умовами та правилами, відповідач отримав кредитну картку, а також кредит, розмір якого в подальшому було збільшено до 9000 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 17.03.2020 виникла прострочена заборгованість в загальному розмірі 18922,20 грн. з яких: 11019,45 грн заборгованість за тілом кредиту, 3494,29 грн заборгованість за відсотками за ст. 625 ЦК України, 3031,21 грн. пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 877,25 грн. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11019,45 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов у вказаній частині задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач до позову надав Витяг з «Тарифів Банку» у редакції, що діяла на момент підписання заяви; Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» в редакції, що діяла на момент підписання заяви; копію наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання заяви, які відповідачем не спростовано. Також відповідач не надав заперечень, що не був ознайомлений з Тарифами, Умовами та правилами надання банківських послуг, які долучені до позову, а тому посилання суду на висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 є помилковим. Відповідачу з 01.11.2019 почали нараховуватися відсотки у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг від 01.03.2019, відповідач погашав заборгованість до 07.03.2019, а отже приєднався до Умов та Правил від 01.03.2019. Апелянт вказав, що навіть, якщо суд не взяв до уваги Умови та Правила надання банківських послуг банку, то в будь-якому разі повинен був стягнути відсотки за ставкою 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. За умовами п. 2.1.12.6.1 Умов та Правил при порушенні позичальником зобов`язань позичальником сплачується пеня, а згідно з п. 2.1.7.6 штраф.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що 12.05.2013 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим АТ КБ "Приватбанк", відповідач має заборгованість за договором б/н від 12.05.2013, яка станом на 17.03.2020 становить 18 922,20 грн. з яких: 11019,45 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3494,29 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3031,21 грн. пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 877,25 грн. штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції послався на наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 11019,45 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив з огляду на їх недоведеність, пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі N 342/180/17-ц.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості по тілу кредиту в розмірі 11019,45 грн. апелянтом не оскаржується, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Отже, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих згідно зі ст. 625 ЦК України, пені та штрафів.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафів здійснені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків, передбачених ст. 625 ЦК України з наступних підстав.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за договором від 12.05.2013, позивачем АТ КБ "Приватбанк" було надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, виписку з особового рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитні картки, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів банку, копію паспорта відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 12.05.2013 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафу й визначення їх розміру.

Банк, пред`являючи до відповідача позовні вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про оформлення кредиту та що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати пені та штрафів, саме у зазначеному в цьому документі розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі N342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за пенею та штрафами, без надання доказів про те, які саме умови договору щодо нарахування штрафних санкцій були узгоджені сторонами, не є доказом наявності у відповідача заборгованості за пенею та штрафами у розмірі, визначеному позивачем.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 3031,21 грн.; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова)-877,25 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та, здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, а також про те, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення, що він не був ознайомлений з Умовами та правилами і Тарифами банку або ж був ознайомлено з іншими Умовами та правилами, чого останнім не було зроблено, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у стягненні з відповідача пені та штрафів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як позивачем не надано суду Умови та Правила надання послуг в Приватбанку, які б були підписані відповідачем при підписанні Анкети-заяви.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи та надані на їх підтвердження докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" в частині стягнення з відповідача пені та штрафів.

Також АТ КБ "Приватбанк" в позові просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України в розмірі 3494,29 грн. обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що з 01.03.2019 впроваджені зміни до Умов та Правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме: відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки "Універсальна", 84,0 % - для картки "Універсальна голд"; 74,4% - для преміальних карток Platinum, Word Black Edition,Word Elite, Infiniti, VISA Signature.

Відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував, що згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ознайомився зі змінами, внесеними позивачем до п. 2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг від 01.03.2019 щодо нарахування відсотків за ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі: 86,4% - для картки "Універсальна", 84,0% - для картки "Універсальна голд", 74,4% - для преміальних карток Platinum, Word Black Edition,Word Elite, Infiniti, VISA Signature та що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстав для висновку про те, що укладеним між сторонами договором було встановлено інший розмір процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, як визначено в ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за ст. 625 ЦК України нараховувалися позивачем за період з 01.12.2019 по 17.03.2020, тобто за 108 днів прострочки.

Розрахунок 3% річних апеляційним судом здійснено за формулою: % = сума боргу*процентну ставку/100 % /365*кількість днів.

Таким чином 3 % річних, відповідно до заявлених позовних вимог за період з 01.11.2019 по 17.03.2020 за 108 днів становлять суму 97,62 грн. (11019,45 грн *3/100 % /365*108), й саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року скасуванню в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків, обрахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення відсотків, обрахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 97,62 грн. В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні відсотків, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відсотки, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 97,62 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: