Єдиний унікальний номер 243/2107/18
Номер провадження 22-ц/804/582/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року

м. Бахмут

справа № 243/2107/18

провадження № 22-ц/804/582/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбал Д.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,

третя особа Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 243/2107/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року (суддя Старовецький В.І. ), ухваленого в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 23 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що 12 квітня 2014 року м. Слов`янськ Донецької області було захоплено незаконними терористичними угрупуваннями. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. На території м. Слов`янська та Слов`янського району Донецької області відповідно до вищевказаного Указу Президента України проводилась антитерористична операція, загальновідомим фактом є, що під час проведення антитерористичної операції мали місце диверсійні дії, неодноразові обстріли житлових районів міста та населених пунктів, що розташовані поряд з містом, у зв`язку з чим було зруйновано та пошкоджено багато об`єктів інфраструктури та житлових будинків, зазначені обставини є загальновідомими.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до ч. 1 п. 14 с. Селезнівка Слов`янського району Донецької області належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. На початку травня 2014 року він був вимушений покинути своє житло, оскільки проживати на території, де велися постійні обстріли, фактично військові дії, було небезпечним для його життя. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції внаслідок терористичного акту, а саме під час обстрілу був пошкоджений будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після визволення м. Слов`янська та Слов`янського району, повернувшись додому ним було виявлено, що його будинок повністю зруйновано, майно, що знаходилося в будинку також було знищене, обгоріле, розбите скалками від снарядів. Окрім цього, в будинку згоріли і всі документи. Спеціально створеною комісією у складі Голови Слов`янської районної державної адміністрації Крищенко А.Є. 05серпня 2014 року було проведено обстеження його будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складено акт обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції. Обстеженням встановлено, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 знищений на 100 відсотків, літня кухня зруйнована на 100 відсотків, сарай, гараж знищені на 100 відсотків, паркан пошкоджений від скалок. В особливих відмітках зазначено - ІІІ категорія, відновлення не доцільне, потребує нового будівництва.

Відповідно до висновку зі звіту виконаного суб`єктом оціночної діяльності про незалежну оцінку розміру збитку, заподіяного внаслідок обстрілу з невстановленої зброї об`єкту житлової нерухомості: житловий будинок літ. «А», з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20 жовтня 2014 року ринкова вартість збитків, заподіяних внаслідок обстрілу з невстановленої зброї, житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 90,9 кв.м., в тому числі житловою 42,3 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами складає 281 670,00 гривень. Зазначений будинок та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, площею 0,2842 га належать йому в порядку прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 травня 2002 року.

У зв`язку із втратою оригіналів правоустановчих документів нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із цим рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 12 лютого 2015 року за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2842 га, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована на території Райгородської селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку позивач зареєстрував 29 грудня 2016 року, що підтверджується витягами з державного земельного кадастру. До нього у порядку спадкування перейшло право на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, нотаріус не зміг видати йому свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок, оскільки неможливо встановити оціночну вартість та надати даний звіт через відсутність будинку на час оформлення спадкових прав.

Зважаючи, що зазначений будинок був єдиним його житлом та іншого житла в нього немає, він звертався до обласної ради з приводу отримання компенсації за зруйнований будинок. Листом Донецької обласної державної адміністрації від 30 вересня 2015 року йому було повідомлено, що питання щодо отримання компенсації за зруйнований будинок під час бойових дій при проведенні антитерорестиної операції за адресою: АДРЕСА_1 розглянуто. Органи місцевої влади у зв`язку з обмеженими можливостями місцевих бюджетів не в змозі компенсувати витрати на відновлення зруйнованого або пошкодженого житлового фонду.

Він звернувся до Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, що полягає в пошкодженні його житла під час проведення антитерористичної операції. В повідомленні начальника Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області від 29 грудня 2017 року за вих. № Х-8/303/01-2017 року зазначено, що його заява була внесена 01 серпня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002530 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини 2 статті 194 КК України. На даний час матеріали кримінального провадження № 0002530 від 01 серпня 2014 року об`єднані з матеріалами кримінального провадження № 0001615 та перебувають у Слов`янській місцевій прокуратурі для вирішення питання про зміну кваліфікації з частини 2 статті 194 КК України на частину 1 статті 258 КК України та визначення підслідності за слідчими органами Служби безпеки України.

З 06 липня 2014 року органи державної влади на території Слов`янського району Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте до теперішнього часу після його звернення про надання компенсації за зруйноване житло, житлом він не забезпечений. В грудні 2017 року він повторно звернувся до Слов`янської райдержадміністрації з проханням забезпечити його житлом або виплатити грошову компенсацію за зруйнований будинок та погодився добровільно передати будинок органам місцевого самоврядування, місцевій державній адміністрації, проте відповіді не отримав.

Враховуючи, що опосередкована вартість спорудженого житла за регіонами України, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» № 291 від 06 листопада2017 року, згідно якого опосередкована вартість спорудженого житла за 1 кв.м. в Донецькій області складає 11 310,00 грн. Враховуючи, що загальна площа зруйнованого будинку становить 90,9 кв.м., відповідно до частини 10 статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статті19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» вважає, що на його користь повинна бути стягнута шкода, заподіяна терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 028 079,00 гривень (90,9 кв.м. х 11 310,00 гривень).

Просив суд стягнути на його користь з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 028 079,00 гривень та понесені судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 60 000 грн. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 514 грн.16 коп.

Судове рішення мотивоване тим, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання Державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 646/5063/17-ц. Визначаючи компенсацію в розмірі 60 000 грн., суд першої інстанції виходив з обставин справи, принципу розумності та справедливості, та врахування практики ЄСПЛ.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду відповідач Кабінет Міністрів України посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про порушення державою позитивних зобов`язань не мають обґрунтованого й об`єктивного підтвердження.

02 вересня 2020 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 767, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, яку внесли до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання». Постанова Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 набрала чинності 08 вересня 2020 року.

Судом першої інстанції прийнято рішення про виплату компенсації постраждалому, житловий будинок якого зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російською Федерацією без врахування норм порядку 767.

Позивачем не було надано до суду першої інстанції жодного доказу стосовно прийняття рішень відповідними органами державної влади про відмову виплати компенсацію або грошову допомогу відповідно до «Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767.

Судом першої інстанції не враховано висновків Великої палати ВС викладених у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( т.3 а.с.135)

Представник Кабінету Міністрів України Вірченко Ю.М. в судовому засіданні доводи апеляційних скарг підтримав, просив їх задовольнити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. ( т.3 а.с.133)

Представник Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. ( т.3 а.с.132)

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 липня 1985 року, виданого Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області, матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 (а.с.52 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П., ОСОБА_3 є спадкоємицею майна ОСОБА_4 , а саме, зокрема, житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та приватизованої земельної ділянки, площею 0, 2842 гектарів, розташованої на території АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться один житловий будинок, дерев`яний, обкладений цеглою, позначений в плані літерою А-1, жилою площею - 48,7 кв.м., загальною площею - 72,9 кв.м., та споруди: літня кухня Б, погріб В, гараж Г, уборна Д, огорожа № 1-2, водопровід № 3, колодязь № 4 (а.с.37 т.1).

На вищевказаний житловий будинок виготовлено технічний паспорт № 45 на ім`я ОСОБА_3 (а.с.38-42 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05 жовтня 2012 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слов`янському району Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.51 т.1).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2015 року за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2842 га, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована на території Райгородоцької селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43-44 т.1).

29 грудня 2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:000:0067 зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.45-47 т.1).

29 грудня 2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,0342 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:000:0068 зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.48-50 т.1).

03 липня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 сталася пожежа, причиною якої є занесення джерела запалювання ззовні внаслідок обстрілу з невстановленої вогнепальної зброї. Внаслідок даної пожежі житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були знищені.

Заявою від 28 липня 2014 року ОСОБА_1 просив Шостий ДПРЗ ГУ державної служби з надзвичайних ситуацій України в Донецькій області зафіксувати факт пожежі, що сталася 03 липня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.197 т.1).

Відповідно до акту про пожежу від 28 липня 2014 року, складеного комісією у складі інспектора відділу попередження надзвичайних ситуацій Шостого ДПРЗ ГУ державної служби з надзвичайних ситуацій України в Донецькій області молодшого лейтенанта служби цивільного захисту Овсянниковим М.А., дільничним інспектором міліції Луценко Є.В. було встановлено, що 03 липня 2014 року (час не встановлено) за адресою: АДРЕСА_1 відбулася пожежа житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 . Пожежу виявлено 16 липня 2014 року (час не зазначено). Повідомлення про пожежу надійшло 28 липня 2014 року о 16 годині 45 хвилин. В результаті пожежі знищено житловий будинок з майном, що в ньому перебувало, господарські побудови. Перелік знищеного пожежою майна та матеріальних цінностей встановити неможливо у зв`язку із їх повним знищенням. Збиток від пожежі не встановлено, орієнтовний прямий та непрямий збиток згідно заяви потерпілого складає 250 000 гривень. Причиною пожежі є занесення джерела запалювання ззовні внаслідок обстрілу з невстановленої вогнепальної зброї. Особи винні у виникненні пожежі не встановлені (а.с.33,196 т.1).

Згідно акту обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції від 05 серпня 2014 року було встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 знищений на 100%; господарська будівля (літня кухня) зруйнована на 100%; сарай знищений на 100%; гараж (стіни пошкоджені) на 100%; паркан пошкоджений від осколків. У графі «Особливі відмітки» зазначено ІІІ категорія; відновлення не доцільне; потребує нового будівництва (а.с.10-11).

З фототаблиці, вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 практично знищений, подекуди відсутні вікна, деякі стіни зруйновані наполовину, деякі знищені повністю, розкидана цегла, криша відсутня, внутрішні перегородки та балки повалені, деякі взагалі відсутні (а.с.26-32 т.1).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку розміру збитку від 28 жовтня 2014 року, ринкова вартість збитків, заподіяних внаслідок обстрілу з невстановленої зброї, житлового будинку, літ. «А-1», загальною площею 90,9 кв.м, в тому числі житловою 42,3 кв.м, з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 20.10.2014 року складає: 281 670 гривень без урахування ПДВ (а.с.12-25 т.1).

Листом від 30 вересня 2015 року Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації повідомив, що питання компенсації за зруйнований будинок під час бойових дій при проведенні антитерористичної операції за адресою: АДРЕСА_1 може бути розглянуто після ухвалення Урядом Закону України «Про відшкодування шкоди громадянам, які постраждалі під час проведення антитерористичної операції» (а.с.53 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 21 грудня 2017 року до Слов`янської райдержадміністрації, Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації позивач відповідно до положень ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, Закону України № 5403-17 просив виплатити грошову компенсацію за зруйнований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та погодився добровільно передати зруйнований будинок внаслідок надзвичайної ситуації органам місцевого самоврядування, місцевій державній адміністрації (а.с.54 т.1).

Листом від 22 грудня 2017 року Слов`янський ВП ГУНП в Донецькій області повідомив, що заяву ОСОБА_1 було внесено 01 серпня 2014 року до ЄРДР за № 0002530 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини 2 статті 194 КК України. На даний момент матеріали кримінального провадження № 0002530 від 01 серпня 2014 року приєднані до кримінального провадження № 0001615 та перебувають у Слов`янській місцевій прокуратурі для вирішення питання про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з частини 2 статті 194 КК України на частину 1 статті 258 КК України та визначення підслідності за слідчими органами безпеки України (а.с.56 т.1).

Листом від 19 січня 2018 року Слов`янська районна державна адміністрація Донецької області повідомила, що Слов`янською райдержадміністрацією ведеться реєстр переліку будинків пошкоджених при проведенні антитерористичної операції, в який, на підставі актів візуального обстеження, був включений будинок ОСОБА_1 та зазначено, що фінансова можливість місцевого бюджету обмежена, а тому не в змозі компенсувати витрати на відновлення зруйнованого будинку (а.с.57 т.1).

Листом від 23 січня 2018 року Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації повідомив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» для облдержадміністрації не передбачені видатки на надання громадянам грошової компенсації за зруйноване під час проведення антитерористичної операції майно (житло) (а.с.59-60 т.1).

Листом від 26 січня 2018 року Райгородоцька селищна рада Слов`янського району Донецької області повідомила, що Райгородоцька селищна рада, як орган місцевого самоврядувания, має обмежений місцевий бюджет. Згідно ст. 31 Боджетного Кодексу України до видатків місцевого бюджету не належать видатки на фінансування заходів щодо відновлення приватного житлового фонду, зруйнованого в період проведення АТО. Райгородоцька селищна рада не може виплатити грошову компенсацію за зруйнований будинок, тому що для цього немає підстав, обґрунтованих законодавством (а.с.58 т.1).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання Державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 646/5063/17-ц. Визначаючи компенсацію в розмірі 60 000 грн., суд першої інстанції виходив з обставин справи, принципу розумності та справедливості, та врахування практики ЄСПЛ.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Аналіз наведеного свідчить про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що він не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке позивач, на його думку, має право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначив, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Разом з тим, як зазначено вище, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті (такому як судове рішення), пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини 8 статті 86 і частини 3 статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлій 05 жовтня 2012 року ОСОБА_3 , та який ОСОБА_1 прийняв як спадщину після її смерті, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними, проте позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, як вірно зазначив суд першої інстанції. Разом із тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При цьому правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц та в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 243/11658/15-ц.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що згідно акту обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції від 05 серпня 2014 року було встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 знищений на 100%; господарська будівля (літня кухня) зруйнована на 100%; сарай знищений на 100%; гараж (стіни пошкоджені) на 100%; паркан пошкоджений від осколків. У графі «Особливі відмітки» зазначено ІІІ категорія; відновлення не доцільне; потребує нового будівництва. За наведених обставин у позивача виникло право на отримання від Держави компенсації згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втратою майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є не тільки фізичне знищення майна, а і позбавлення можливості мирно володіти своїм майном, що є правовою підставою для виплати компенсації за невиконання державою свого позитивного обов`язку.

При цьому, апеляційний суд виходить із того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).

У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

В будь-якому випадку, апеляційний суд вважає, що, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Суд першої інстанції застосував норми права з урахування висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц та від 27 травня 2020 року у справі № 242/1676/17 (провадження № 61-16126св18).

Визначаючи розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, суд першої інстанції, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов правильного висновку, що позивач має право на стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 60 000 грн.

При цьому відповідач розміру компенсації не спростував, не навів свого розрахунку.

Що стосується доводів апеляційної скарги, щодо запровадженого у 2020 році порядку здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, то слід зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623. Постановою КМУ від 02 вересня 2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Ці зміни набули чинності 08 вересня 2020 року

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Однак позивач звернувся до суду з позовом в березні 2018 року, а розпорядження щодо створення комісії з розгляду зазначених питань було ухвалено головою Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрацією лише у жовтні 2020 року.

А тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволені позовних вимог у зв`язку із тим, що позивач не звертався до зазначеної комісії для вирішення питання щодо отримання відповідного відшкодування шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення виготовлено 12 травня 2021 року

Головуючий О.О.Тимченко