ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1187/21 Справа № 183/3329/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі, відшкодування завданої моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі, відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 травня 2019 року вона виявила пошкодження огорожі належної їй земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . На подвір`ї сусідського будинку АДРЕСА_2 працювали робітники, які виконували замовлення на встановлення огорожі цього ж подвір`я. На запитання позивача з приводу пошкодження огорожі відповідач ОСОБА_2 пояснила, що огорожа будинку АДРЕСА_3 в державному акті не вірна. З приводу пошкодження огорожі позивач звернулася до поліції, яка зафіксувала вказаний факт. Також, позивач зазначила, що за її кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану нерухомість було зареєстровано за її сином ОСОБА_3 . Земельній ділянці присвоєно кадастровий №-02-008-0219, право власності на земельну ділянку підтверджено державною реєстрацією. Огорожа земельної ділянки була побудована у 1987 році і після цього жодного разу не перебудовувалась. Позивач зазначає, що її право власності порушено діями відповідача ОСОБА_2 , оскільки частину огорожі пошкоджено, відповідачем побудовано цоколь огорожі на належній позивачу земельній ділянці. Також, позивач вказує, що через пошкодження огорожі вона була змушена охороняти вільний доступ до подвір`я від собак, дітей та будівельників. Вказаними діями їй була спричинена матеріальна та моральна шкода.

Згідно уточнених позовних вимог позивач просила визнати незаконними дії відповідача щодо пошкодження огорожі будинку, розташованого АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача відновити пошкоджену огорожу, стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 грудня 2012 року ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку кадастровий №-02-008-0219, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору, витягом з державного реєстру правочинів (т.1 а.с.8,9).

Право власності за ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку було зареєстровано 16 червня 2014 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 а.с.10-14,15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.54).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 2020 року, мати померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1 в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку площею 0,1076 га, кадастровий №-02-008-0219, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.93). Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за позивачем 03 червня 2020 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.94).

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Частиною другою статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав..

Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Крім того, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення стаття 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положення статей 391,396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У якості доказу протиправних дій відповідача позивачем було надано висновок Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 15 травня 2019 року. У висновку зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 виник конфлікт з сусідами з будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу встановлення паркану. Дільничними офіцерами поліції була проведена перевірка в результаті якої було встановлено, що межові знаки в натурі в обох сусідів відсутні, фактична межа не встановлена (т.1 а.с.26).

Також, позивачем надано висновок Новомосковського ВП ГУНП від 04 червня 2019 року з якого вбачається, що працівником поліції проведено опитування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , будь-яких фактичних обставин не встановлювалось (т.1 а.с.27).

Проте, дані докази колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки останні не підтверджують факту, що діями саме відповідача було порушено права позивача, як власника земельної ділянки, а CD-R диск з фотографіями житлового будинку позивача, який міститься в матеріалах справи та досліджувався в ході розгляду справи (т.1 а.с.28), як судом першої так і апеляційної інстанцій, не може бути належним доказом, оскільки, з вказаного відеозапису неможливо встановити місце проведення зйомки чи будь-які інші обставини, які підлягають доказуванню у даній справі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

Встановлено, що у матеріалах справи містяться матеріали топографо-геодезичних вишукувань за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.121-128).

Згідно висновку вказаних матеріалів, встановлено, що частина зруйнована дерев`яного паркану належала гр. ОСОБА_1 . Під час геодезичного встановлення меж в натурі земельної ділянки з кадастровим номером :02:008:0219 за адресою: АДРЕСА_1 виявлене не значне відхилення частини зруйнованого дерев`яного паркану від кадастрової межі, що складає 0,36 м та не перевищує допустимі відхилення.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 р. за №391/17686, середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у с. Орлівщина - 0,30 м.

А також, виявлені відхилення між поворотними точками 3-4-5-1 по фактичній межі між земельними ділянками по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

Межі між поворотними точками 1 - 2 3, що співпадають з кадастровими, які не перевищують допустимі відхилення та не потребують корегування. Проходять по червоній лінії по АДРЕСА_6 .

Також, апелянтом було надані суду апеляційної інстанції, матеріали топографо-геодезичних вишукувань за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.162-174).

Згідно вказаних матеріалів, під час виконання робіт встановлено, що частина зруйнована дерев`яного паркану належала гр. ОСОБА_1 . Під час геодезичного встановлення меж в натурі земельної ділянки з кадастровим номером :02:008:0219 за адресою: АДРЕСА_1 виявлене не значне відхилення частини зруйнованого дерев`яного паркану від кадастрової межі, що складає 0,21 м та не перевищує допустимі відхилення.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 р. за №391/17686, середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у с. Орлівщина - 0,30 м.

А також, виявлені відхилення між поворотними точками 3-4 та 5-1 по фактичній межі між земельними ділянками по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

Межі між поворотними точками 1 - 2 - 3 та 4 - 5, що співпадають з кадастровими, які не перевищують допустимі відхилення та не потребують корегування. Проходять по червоній лінії по АДРЕСА_5 фактичні межі земельної ділянки).

Фактична площа земельної ділянки за рахунок змін конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :02:008:0219 за адресою: АДРЕСА_1 не змінилась та відповідає площі, що вказана в державному земельному кадастрі.

Проте, із даних матеріалів топографо-геодезичних вишукувань за адресою: АДРЕСА_1 не вбачається, що діями відповідача було порушено права позивача, як власника земельної ділянки.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, станом на час розгляду справи місцевим судом, земельну ділянку (кадастровий номер :02:008:0039 згідно витягу з Державного земельного кадастру) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1272 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області сьомого скликання тридцять третьої сесії № 31-33/VII від 12 лютого 2020 року передано у спільну часткову власність: 2/3 гр. ОСОБА_2 , 1/6 гр. ОСОБА_4 , 1/6 гр. ОСОБА_5 , що підтверджено наступними документами:

- копією рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області сьомого скликання тридцять третьої сесії № 31-33/VII від 12 лютого 2020 року (т.2 а.с.4);

- копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252427403 від 13.04.2021 року (т.2 а.с.5);

- копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252427698 від 13.04.2021 року (т.2 а.с.6);

- копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252423780 від 13.04.2021 року (т.2 а.с.7).

Згідно копії рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області сьомого скликання тридцять третьої сесії № 31-33/VII від 12 лютого 2020 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 2/3 гр. ОСОБА_2 , 1/6 гр. ОСОБА_4 , 1/6 гр. ОСОБА_5 (т.2 а.с.4).

Земельну ділянку (кадастровий номер :02:008:0039 згідно витягу з Державного земельного кадастру); землі житлової та громадської забудови; для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1272 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 передано у спільну часткову власність: 2/3 гр. ОСОБА_2 , 1/6 гр. ОСОБА_4 , 1/6 гр. ОСОБА_5 .

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252427403 від 13.04.2021 року, ОСОБА_4 належить на праві власності 1/6 земельної ділянки, площею 0,1272 га (кадастровий номер :02:008:0039) (т.2 а.с.5).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252427698 від 13.04.2021 року, ОСОБА_5 належить на праві власності 1/6 земельної ділянки, площею 0,1272 га (кадастровий номер :02:008:0039) (т.2 а.с.6).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 252423780 від 13.04.2021 року, ОСОБА_2 належить на праві власності 2/3 земельної ділянки, площею 0,1272 га (кадастровий номер :02:008:0039) (т.2 а.с.7).

Однак, позовні вимоги заявлені лише до відповідача ОСОБА_2 , яка є власником 2/3 частини земельної ділянки. В суді першої інстанції не вирішувалось питання щодо залучення до розгляду справи і інших співвласників, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої можливості.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що кадастровий план земельної ділянки № НОМЕР_2 не відповідає земельній ділянці в натурі, оскільки дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами та не є предметом оскарження у даному позові.

Матеріалами топографо-геодезичних вишукувань, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи підтверджено незначні відхилення між кадастровими межами земельної ділянки, яка належить позивачу та фактичними межами земельної ділянки, якою володіє позивач. Тобто зазначено, що користування позивачем належною їй земельною ділянкою у певних точках відбувається поза межами кадастрових меж.

Враховуючи наявність спору між сторонами з приводу розташування спірного паркану та відсутності беззаперечних доказів його розміщення саме на земельній ділянці яка належить на праві власності позивачці, судом першої та апеляційної інстанції було неодноразово роз`яснено сторонам про право заявити клопотання про призначення відповідної землевпорядної судової експертизи для встановлення фактичних обставин справи.

Проте, сторони в ході розгляду справи не скористались цим правом та не заявили відповідного клопотання.

Фактично, між сторонами існує спір щодо встановлення межових знаків між земельними ділянками, однак таких вимог не було заявлено.

Матеріалами справи не підтверджено беззаперечно, що зруйнований паркан знаходився виключно на земельній ділянці власником якої є позивачка та належить саме їй. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження пошкодження огорожі саме її земельної ділянки, що такі дії вчинялись саме відповідачем ОСОБА_2 та не надано доказів на підтвердження будівництва відповідачем паркану саме на земельній ділянці позивача. Крім того, вимоги позивача щодо відновлення пошкодженої відповідачем огорожі приватного домоволодіння АДРЕСА_3 під час розгляду їх в суді першої інстанції не були конкретизовані, із визначенням конкретної прив`язки до місцевості, розміру та у який спосіб.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити настпуне.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, (далі Постанови) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, виходячи з п. 5 вказаної Постанови, загальними підставами цивільно-правової відповідальності для відшкодування моральної (немайнової) шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи недоведеність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко