СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21483/20

пр. № 2/759/2325/21

27 квітня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Гунази Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Трансоіл Груп» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку на час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі 34267 грн 90 коп та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. 05.02.2021 від представника позивача надійшла заява про про уточнення (зменшення) позовних вимог, згідно якої, у зв`язку із виплатою відповідачем компенсації заробітної плати та невикористаної відпустки у розмірі 37890 грн 40 коп., позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 35346 грн 12 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.06.2016 по 02.03.2020 та був звільнений за згодою сторін. У день звільнення розрахунок проведено не було при тому, що 28.02.2020 ним було подано заяву про звільнення з займаної посади, але був вимушений у період із березня по серпень звертатись, щоб його заяву було розглянуто. Після направлення заяви 25.09.202 про виплату заробітної плати за період з вересня 2019 по березень 2020 відповіді так і не отримав.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 04.12.2020 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 28).

05.02.2021 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 44, 45).

05.02.2021 до суду надіслано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не згоден із підставами позовних вимог щодо затримки розрахунку, що спростовується приєднаними доказами по справі (а.с. 47-62). Одночасно надіслано зустрічний позов представника відповідача. З урахуванням, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 2 ст. 193 ЦПК України, а саме обидва позови не є взаємопов`язаними і спільний їх розгляд є недоцільним, зустрічна позовна заява повернута заявнику.

16.02.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, із запереченням на зміст відзиву (а.с. 69, 70).

11.03.2021 від представника відповідача надійшло запереченням відповіді на відзив позивача (а.с. 79-84).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні з підстав недоведеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач відповідно до трудової книжці перебував у трудових відносинах із позивачем (а.с. 5-6).

Копії банківських виписок по карткам: № НОМЕР_1 Приватбанку; № НОМЕР_2 ПУМБ про рух коштів між відповідачем та позивачем (а.с. 7-14).

Копії заяв про звільнення з 28.02.2020 та виплити компенсації заробітної плати та невикористаної відпустки (а.с. 15-19).

Основним Законом України ст. 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, у рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідач 02.12.2020 сплатив заборгованість по заробітній платі, у зв`язку із чим позивач зменшив позовні вимоги на розмір невиплаченої заробітної плати, залишивши вимогу про стягнення середнього заробітку за весь період затримки.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що затримка у виплаті заробітної плати виникла з вини позивача, оскільки він відмовлявся від особистого її отримання за місцезнаходженням відповідача, у касі підприємства. Неодноразові звернення відповідача про можливість отримання коштів залишив без належного реагування. Перерахування коштів на банківську картку позивача відповідачем не здійснювалось, у зв`язку із відсутністю відомостей про існування у позивача, станом на момент виникнення заборгованості, належних йому банківських карток чи рахунків.

Виплату заборгованості по заробітній платі було здійснено після повідомлення позивачем інформації про існування та реквізитів банківського рахунку.

Представником позивача надано відомості, що позивач, у день звільнення, був відсутній на робочому місці. Дані обставини виключають вину роботодавця у невиплаті заробітної плати в день звільнення. Доказів про пред`явлення роботодавцю вимоги про розрахунок (відмінної від вимоги, згідно якої заробітна плата була виплачена), на підставі якої відповідач мав би змогу провести з ним своєчасний розрахунок, позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що заяву про звільнення було подано у строки і як наслідок відповідач відмовлявся розглянути зазначену заяву, що відповідача було повідомлено про наявність іншої банківської картки у позивача як під час звільнення так і після звільнення, що не спростовано представником позивача у судовому засіданні під час з`ясування обставин справи на питання суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Трансоіл Груп» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку на час затримки розрахунку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 05.05.2021.