ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/200/21
провадження № 2/753/3909/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" квітня 2021 р.Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Шаповалової К.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

5 січня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовної заяви позивач ОСОБА_1 вказав, що 16 листопада 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики в розмірі 325 000 грн. Строк виконання позики до 16 листопада 2020 року. У зв`язку із неналежним виконанням боргових зобов`язань, у відповідача утворилась заборгованість, яка складає 336 161, 89 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 січня 2021 року цивільну справу № 753/200/21 передано судді Шаповаловій К.В.

Ухвалою суду від 15 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 09 лютого 2021 року о 10:00.

Підготовче засідання 09 лютого 2021 року було відкладено на 02 березня 2021 року у зв`язку з відсутність відомостей про вручення відповідачу повідомлення про день, час та місце розгляду цивільної справи.

Ухвалою суду від 02 березня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу було призначено до судового розгляду по суті на 29 березня 2021 року на 14:00 год.

У судове засідання, призначене на 29 березня 2021 року на 14:00 год. сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява (вх. № 21246) від 29 березня 2021 року про розгляд справи за його відсутності, вказано, що позовні вимоги він підтримує та не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач не з`явився, повістка, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, повторно адресовані відповідачу повернулися до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року розгляд справи було відкладено на 26 квітня 2021 року.

26 квітня 2021 року у судове засідання учасники справи не з`явились.

Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та за фактичним місцем проживання. До суду повернулись конверти з відмітками: «адресат відмовився» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

Оскільки суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, від нього не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, ухвалою суду від 26 квітня 2021 року постановлено провести заочний розгляд справи, проти чого й не заперечував позивач.

Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, приходить до наступного висновку.

16 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики (а.с. 8).

Відповідно до пункту 1.1. договору позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає позичальнику ( ОСОБА_2 ) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у розмірі 325000 грн.

Пунктом 2.1 сторони визначили, що позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 325000 грн.

Згідно із пунктами 2.1, 2.2. договору позика надається строком до 16 листопада 2020 року, сума позики може повертатись поетапно та достроково.

Пунктом 2.5 договору визначено, що сторони підтверджують, що позикодавець передає позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші в розмірі, що передбачені пунктом 2.1 цього договору на момент його оформлення.

Як зазначив позивач у позові та підтвердив його представник у судовому засіданні станом на 16 листопада 2020 року ОСОБА_2 позику ОСОБА_1 не повернула.

На неодноразові звернення позивача до відповідача в усному порядку, позивач не отримав чіткої відповіді щодо дати повернення позики.

3 грудня 2020 року позивач надіслав на адресу місця реєстрації відповідача вимогу про погашення заборгованості, проте відповіді станом на день звернення із позовом до суду він не отримав (а.с. 12).

Також 11 грудня 2020 року позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору позики в односторонньому порядку. Вказані повідомлення надсилались за адресою місця проживання та місця реєстрації відповідача (а.с. 14-17).

Враховуючи те, що відповідач так коштів і не повернув за договором позики, позивач просив розірвати договір та стягнути з відповідача на користь позивача 325000 грн.

У відповідності до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Як зазначалось між сторонами був укладений договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. (№ в реєстрі 3433 від 16 листопада 2019 року).

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повністю чи частково повертав кошти отримані в боргу від позивача.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідності до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Умовами договору позики не передбачено право сторін на односторонню відмову від договору.

Судом встановлено, що відповідач не виконував (частково, періодично, відповідно до умов договору) не повертав суму позики та станом на день звернення із позовом до суду, не виконав свої зобов`язання за договором позики, зокрема не повернув суму позики в строк до 16 листопада 2020 року в розмірі 325000 грн.

Таких доказів не було й подано під час розгляду справи в суді відповідачем.

Крім того, відповідачем не подавалось будь-яких заперечень щодо факту укладання договору позики від 16 листопада 2019 року та не заперечувався факт отримання коштів від позивача саме в сумі 325000 грн.

Таке порушення договору є істотним, тому суд вважає за необхідне розірвати договір позики від 16 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що відповідач не спростував отримання коштів від позивача в розмірі 325000 грн., а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 325000 грн підлягають задоволенню.

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач у позовній заяві, крім стягнення суми основного боргу просив також суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 932,38 грн., пеню в розмірі 3729,51 грн., штраф в розмірі 6500 грн.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 4.1 договору сторони визначили, що при порушенні строку повернення позики, зазначеного в пункті 2.1 договору позичальник сплачує штраф позикодавцю в розмірі 2% від несплаченої суми в місяць, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики, сплаченої несвоєчасно за кожен день прострочення.

Суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені та штрафу, визнає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3729,51 грн., штраф в розмірі 6500 грн. На користь позивача підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що нарахування позивачем одночасно і штрафу, і пені та стягнення їх з відповідача, який порушив зобов`язання та умови договору позики, не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. у справі № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. у справі 3-88гс11.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, що міститься в позовній заяві три проценти річних від простроченої суми склали 932,38 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, за період прострочення і не спростований відповідачем.

Відповідачем не надано доказів на спростування обставин та розрахунків наданих позивачем.

Згідно із статтею 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог.

Отже, зважаючи на встановлені обставини, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення заборгованості в розмірі 325000 грн., 3% річних, пені та штрафу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3361,62 грн

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81,141, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення заборгованості - задовольнити.

Розірвати договір позики від 16 листопада 2019 року б/н, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трачем Г.М.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 320000 грн., 3% річних - 932,38 грн., пені - 3729,51 грн., штраф -6500 грн. та судовий збір в розмірі 3361,62 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя К.В. Шаповалова