Справа № 199/145/21
(2/199/1545/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

13.05.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 17 серпня 2019 року між сторонами було укладено договір б/н, який містить в собі і положення кредитного договору, у вигляді Анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Умов і Правил надання банківських послуг, Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300000 гривень, зобов`язавшись сплатити проценти за користування кредитними коштами та повернути кредит у встановлений договором строк, а також сплатити інші обов`язкові платежі. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої договірні зобов`язання, внаслідок чого станом на 28 жовтня 2020 року утворилась кредитна заборгованості в загальному розмірі 232430,95 гривень, з яких 212863,86 гривень заборгованість за тілом кредиту, 19567,09 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача означеної суму заборгованості лише в частині тіла кредиту, а також покласти на відповідача судові витрати.

В судове засідання сторони не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача суду подана заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 17 серпня 2019 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір б/н банківського обслуговування, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.24, 25).

В Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця Анкета-заява разом Умовами і Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, пам`яткою клієнта і тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився із таким договором надання банківських послуг.

Також судом встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору б/н банківського обслуговування від 17 серпня 2019 року відповідачу були видані позивачем кредитні картки з терміном дії до червня 2021 року, до лютого 2023 року. (а.с.20)

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, останньому 23 червня 2018 року було оформлено картковий рахунок, на якому в подальшому 14 лютого 2020 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 170000 гривень, який 19 лютого 2020 року збільшено до 217000 гривень, а 02 березня 2020 року збільшено до 220000 гривень, а далі 01 жовтня 2020 року зменшено до 0 гривень. (а.с.21)

02 березня 2020 року відповідачем подано позивачу заявку на актуалізацію даних за преміальною картою, в якій відповідач просив позивача встановити кредитний ліміт в розмірі 220000 гривень. (а.с.22)

В той же час, змістом виписки по картковим рахункам відповідача за зазначеними вище кредитними картками станом на 30 жовтня 2020 року та за період з 17 серпня 2019 року (дата укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем відповідної Анкети-заяви) не підтверджено не тільки жодного із заявлених позивачем у згаданих вище довідці та заявці від 02 березня 2020 року факту та розміру встановленого кредитного ліміту, а й взагалі встановлення будь-якого кредитного ліміту в інші дати з моменту укладення договору від 17 серпня 2019 року. При цьому, дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування позичальником кредитними коштами, а тому у випадку встановлення кредитного ліміту має містити дані щодо дати його встановлення та розміру. (а.с.9-15)

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за договором №б/н банківського обслуговування від 17 серпня 2019 року станом на 28 жовтня 2020 року нарахована позивачем в загальному розмірі 232430,95 гривень, з яких 212863,86 гривень заборгованість за тілом кредиту, 19567,09 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. (а.с.6-8)

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст.6, 627, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ст.ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Положеннями ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківський кредит будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст.ст.202, 207, 626 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що з огляду на зміст та характер спірних правовідносин сторін підставою для виникнення у відповідача договірних зобов`язань із повернення кредиту, сплати передбачених кредитним договором процентів за користування кредитом та інших обов`язкових платежів є не лише сам факт укладення кредитного договору, а й виконання саме кредитодавцем своїх договірних зобов`язань із надання кредиту відповідачу, що, в свою чергу, вже породжуватиме виникнення у позичальника кореспондуючого обов`язку із повернення отриманого кредиту в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. Разом з тим, позивачем лише формально заявлено в тексті позову та в довідці (а.с.21) про надання кредиту відповідачу у формі встановлення кредитного ліміту (максимальний розмір 220000 гривень), однак на підтвердження даної обставини не подано суду належних, достовірних та достатніх доказів, зокрема доказів встановлення на картковому рахунку відповідача кредитного ліміту певного розміру. Згідно усталеної судової практики та правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц, такими доказами могли б бути платіжна квитанція, платіжне доручення, меморіальний касовий ордер, розписка, виписка по картковим рахункам відповідача тощо.

Натомість, позивачем на підтвердження факту встановлення кредитного ліміту та його розміру надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.21), яка не має статусу первинного документу в розумінні Переліку типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, та Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, а отже не може сприйматись судом як достатній та самостійний доказ встановлення кредитного ліміту певного розміру.

Більш того, дані вказаної довідки не підтверджуються змістом виписки по картковим рахункам відповідача, яка (виписка) і є первинним документом та має містити відомості про дату встановлення кредитного ліміту та його розмір. Однак, таких належних відомостей ця виписка не містить ні тих, що можуть підтвердити дані довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, ні взагалі даних про встановлення кредитного ліміту та його розмір, відмінних від даних згаданої довідки, але після дати укладення договору б/н банківського обслуговування від 17 серпня 2019 року. Відомості виписки по картковим рахункам про встановлення відповідачу кредитного ліміту до 17 серпня 2019 року суд не може прийняти до уваги як підставу для повного чи часткового задоволення позову, оскільки такі кредитні ліміти встановлювались не тільки в іншому розмірі, а фактично до укладення і не в рамках договору б/н банківського обслуговування від 17 серпня 2019 року, стягненням кредитної заборгованості за яким обмежується предмет спору у справі.

Не є достатнім та самостійним доказом копія заявки відповідача на актуалізацію даних за преміальною картою, оскільки зі змісту такої довідки неможливо встановити чи стосується вона саме договору б/н банківського обслуговування від 17 серпня 2019 року, а зазначений в ній кредитний ліміт не підтверджений випискою по картковим рахункам відповідача, оцінка якої як доказу надана судом вище. Крім того, за своїм змістом та призначенням вказана заявка є лише письмовим викладенням прохання відповідача встановити певний кредитний ліміт, а не доказом його встановлення.

Не може суд прийняти в якості самостійного та достатнього доказу наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки такий розрахунок не спирається на жодний належний доказ факту передачі позивачем відповідачу в якості кредиту певної грошової суми або встановлення кредитного ліміту на певний рахунок відповідача, що відповідно дозволяє оцінювати наведені в розрахунку суми боргу лише як припущення, на якому суд не можу ґрунтувати своє рішення.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже і про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем в ході розгляду справи відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.6, 11, 15, 16, 202, 207, 525, 526, 530, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко