Провадження № 2/537/279/2021
Справа № 537/3976/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.05.2021 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:
головуючого судді - Фадєєвої С.О.,
за участі секретаря судових засідань - Посмітної О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , , який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в своїх інтересах та в інтересах позивача неповнолітньої ОСОБА_2 , з позовною заявою, де просив ухвалити рішення, яким припинити з 01.03.2020 з нього, ОСОБА_1 , стягнення на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі ј частини усіх видів заробітку з 29.09.2010 щомісячно на утримання неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення повноліття, згідно виконавчого листа № 2-2117, виданого на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29.09.2010.
В обгрунтування позову вказав, що рішенням суду з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку з 29.09.2010 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні, проте з 01.03.2020 по теперішній час неповнолітня ОСОБА_2 не проживає разом з матір`ю, ОСОБА_3 , яка виїхала за межі України до Республіки Польща, а фактично мешкає з тіткою ОСОБА_4 та дядьком ОСОБА_5 , та залишається на повному у триманні батька. Вказав, що відповідачка будь-якої участі у вихованні, утриманні дитини не приймає, її життям не цікавиться, але продовжує щомісячно отримувати аліменти, при цьому на утримання дитини їх не витрачає. Вважає, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину має той з батьків, хто проживає окремо від неї. Як на підставу позову посилається на ст.. 223 ЦПК України та вважає, що викладені обставини впливають на припинення платежів.
Відзиву від відповідача ОСОБА_3 не надійшло.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надіслав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання повторно не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації.
Представник третьої особи Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином.
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, проводити заочно.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно ч.1, 2 ст.4 цього Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно ч.2 ст.. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.
Отже, належним позивачем у справі є особа, цивільне право якої порушене, не визнається або оспорюється чи інтерес якої підлягає захисту.
До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 неповнолітня ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дитини є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3
ОСОБА_1 ,звернувшись до суду як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , з позовом про припинення стягнення з нього аліментів на її утримання та обравши для цього такий спосіб захисту, не довів, що права дитини порушені фактом отримання аліментів її матір`ю чи фактом стягнення аліментів з нього, чи права ОСОБА_2 не визнаються або оспорюються відповідачем, або що її інтерес підлягає захисту.
З цих підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , який діяв як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають.
Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Спір про стягнення аліментів на утримання дитини, ОСОБА_2 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішено в судовому порядку. Як вбачається з ЄДРСР рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29.09.2010 в справі № 2-2117/2010позов ОСОБА_3 до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 29 вересня 2010 року, щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення дитиною повноліття.
Письмовими доказами підтверджено, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2117/2010 від 26.09.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 перебуває на виконанні у Хорольському районному відділі ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Статтею 188 СК України передбачено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.
Статтею 273 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.
Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Доказів того, що після винесення судового рішення про стягнення аліментів з позивача змінилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у визначеному розмірі, як і доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі, ОСОБА_2 суду не надав. В матеріалах справи відсутні докази і того, що дитина отримує дохід, який набагато перевищує дохід кожного з батьків і забезпечує повністю її потреби.
У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що після набрання рішенням суду законної сили, яким з нього присуджені періодичні платежі, змінилися обставини, що впливають на їх припинення, та вказує такою обставиною те, що отримувач аліментів, мати неповнолітньої ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 з 01.03.2020 року спільно з дитиною не проживає, перебуває за кордоном, а їхня донька проживає з тіткою ОСОБА_4 та дядьком ОСОБА_5 , проте залишається на повному одноособовому утриманні батька.
Довідкою виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 25.09.2020 № 02-28/149 підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає постійно без реєстрації з 01.03.2020 по час видачі довідки разом з тіткою ОСОБА_4 в господарстві дядька ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Довідкою від 25.09.2020, виданою Кустолівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області за № 01-17/114, підтверджено, що ОСОБА_2 , 2005 року народження, є ученицею 9 класу вказаного закладу. Тобто, письмовими доказами підтверджено, що неповнолітня ОСОБА_2 з 01.03.2020 дійсно не проживала разом з матір`ю, ОСОБА_3 , проживає разом з родичами та перебуває під їх наглядом. В позовній заяві позивач вказує на тимчасове перебування відповідачки за кордоном.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
В силу ч.3 ст. 160 СК якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.2 ст. 151 СК батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.
Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Отже, при вирішенні питання стягнення аліментів, суд виходить з того, з ким проживає дитина. Позивачем ОСОБА_1 не заперечується в позові, що неповнолітня дитина сторін, ОСОБА_2 , з ним не проживає, проживає з рідною тіткою ОСОБА_4 та дядьком ОСОБА_5 .
Доказів перебування неповнолітньої доньки на утриманні виключно батька, позивача ОСОБА_1 , та використання отримуваних відповідачем ОСОБА_3 аліментів не на потреби дитини ОСОБА_2 матеріали справи не містять, отже відсутні підстави стверджувати, що він самостійно повністю одноособово утримує дитину, як і підстави вважати, що матір не утримувала дитину у період з 01.03.2020 по час розгляду справи.
Підставою для припинення сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання дитини є фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживає. Проте в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 спільно не проживає, що підтверджується письмовими доказами та не заперечується самим позивачем у позові.
Що стосується тверджень позивача про те, що отримувані відповідачем аліменти не витрачаються на утримання дитини, суд зазначає, що відповідно до статті 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини; той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини; неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання; неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Посилання позивача на те, що стягнуті з нього аліменти використовуються відповідачем не за призначенням не обґрунтовані доказами. При цьому у відповідності до ст.186 СК України, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачеві ОСОБА_1 роз`яснювалися його права, в тому числі разом з ухвалою про відкриття провадження, як і обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 5, 10,12, 13, 19, 76, 77, 80, 89,265,273,280-282 ЦПК України, ст.ст. 141,160,180,181, 188, 273 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства» суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Суддя С.О. Фадєєва
Повний текст рішення складено 13.05.2021