ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8922/19Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/456/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретаря судового засідання - Іванюти О. М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Парубія І.М.

представника відповідача АТ "Універсалбанк" - Сагайдак В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8922/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Універсалбанк" про захист прав споживача шляхом визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсалбанк» про визнання недійсним Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5718-К від 20.06.2008 року, визнання недійсною Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВL5223-КL+ від 20.06.2008 року, які укладені між ним та ПАТ «Універсалбанк», застосувавши наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України.

Позивач, зокрема, посилався на те, що за браком відповідних знань, ознайомившись з Генеральним Договором про надання кредитних послуг № ВL 5223 та Додатковими Угодами № ВL5223/ВL5718-К та № ВL5223/ВL5223-КL+, був змушений повірити представнику АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», про те, що умови даного Генерального Договору та Додаткових угод є типовими, із визначенням його змісту на підставі стандартної форми, яка використовується АТ «Універсалбанк» для надання споживчих кредитів в іноземній валюті будь-яким його клієнтам-фізичним особам та повністю відповідають законодавству і є вигідними для нього. Вказував, що підписав Угоди за вимогою АТ «Універсалбанку» про їх підписання в такому виді який запропоновано, оскільки в іншому випадку АТ «Універсалбанк» відмовить в наданні споживчого кредиту. Вказував, що при укладенні Угод його введено в оману, оскільки у випадку надання йому кредитором усієї необхідної та достовірної інформації кредитної угоди він би не уклав. Посилався на те, що всупереч домовленостям і умовам Угод було видано кредит у національній валюті - гривні. Вважав, що кредитор вдався до нечесної підприємницької практики, включив в умови Угод несправедливі умови, недотримався виконання умов, які є обов`язковими при укладення Угод.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати, оскільки вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції не враховано ,що Банк під час укладання договору приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов договору кредиту.На думку позивача, умови кредитного договору фактично обмежують його права як позичальника коштів, що суперечить принципу рівності сторін у договорі, спірні правочини укладені з використанням нечесної підприємницької практики, укладені під впливом обману тамають бути визнані недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ "Універсал Банк" адвокат Сагайдак В. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що порушень закону і прав ОСОБА_1 при укладенні Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВЬ5223 та Додаткових Угод №ВL5223/ВL5718-К та №ВL5223/ВL5223-КL+ не було. Сторони при укладенні Угод досягли погодження усіх їх істотних умов, перед укладенням банк надав позичальнику усю необхідну і передбачену законодавством інформацію, банк 20.05.2008 року ознайомив позичальника з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту в розмірі 30000 доларів США та 100000 доларів США про що свідчить розписка позичальника, безпідставність посилання як на підставу в позові на зміну становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу валют та безпідставність вважати несправедливість умов кредитного договору у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки це стосується обох сторін договору.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши думку сторін по справі, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.06.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсалбанк» було підписано Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 5223, а 20.06.2008 року між цими сторонами було підписано Додаткову Угоду №BL5223/BL5718-K та Додаткову Угоду №BL5223/BL5223-KL+ до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5223 на загальну суму 140 000 доларів США.

Згідно з пунктом 1.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року банк зобов`язується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 140 000.00 доларів США. В пункті 1 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року за №BL5223/BL5718-K від 20.06.2008 року банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США, за пунктом 1 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №BL5223 від 19.06.2008 року за №BL5223/BL5223-KL+ від 20.06.2008 року, банк зобов`язується встановити ліміт кредитної лінії та видати в його межах позичальнику 100 000.00 доларів США.

Згідно з пунктом 7.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року, пункт 2.3 Додаткової Угоди до Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року за №ВL5223/ВЬ5718-К від 20.06.2008 року банк має право на списання коштів з будь-яких поточних або депозитних рахунків, відкритих у цьому банку з метою подальшого автоматичного зарахування таких грошових коштів в якості оплати існуючої кредитної заборгованості за кредитним договором.

Пункт 5.1 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року вказує, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або настання змін у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад девальвація курсу гривні до долара США. тощо).

Відповідно до п.5.2 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти через 45 днів з дати відправлення цього повідомлення без укладання відповідної угоди про внесення змін до Генерального Договору.

Пункт 7.3 Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року передбачає право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов`язань у разі порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань за цим Договором, а у разі виїзду Позичальника за кордон з моменту підписання Сторонами цього Договору,

Пунктом 1.3.3. Генерального Договору про надання кредитних послуг №ВL5223 від 19.06.2008 року визначає метод нарахування відсотків «факт/360»,

Обґрунтовуючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду виходячи з наступного.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Установлено, що позивач не надав, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк під час укладання договору приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позивач з такими умовами ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Колегія суддів зазначає, що не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Позивачем ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що його було введено в оману або він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

Матеріали справи не містять доказів щодо недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваних договорів.

Таким чином, в межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий

Судді