Справа № 265/99/21
Провадження № 2/265/562/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 травня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л.В.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

треті особи: ККП «КК «Східна», Управління «Служба у справах дітей Маріупольської міської ради»,

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2021 року позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . Крім неї в квартирі зареєстровані її донька ОСОБА_2 та її внуки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В серпні 2014 році її донька разом з дітьми виїхала з квартири і по теперішній час не повернулися, особистого майна в квартирі немає. Наявність реєстрації відповідачів у помешканні створює для неї додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Вважає, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом, просить визнати їх такими.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися за невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи- Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник ККП «КК «Східна» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з ордеру серії КО № 001525 від 21 січня 2000 року квартира АДРЕСА_1 була надана для проживання ОСОБА_1 та членам його родини: доньки ОСОБА_6 та сину ОСОБА_7 .

Статтею 71 Житлового кодексу України передбачений шестимісячний строк, протягом якого за тимчасовою відсутністю членів сім`ї наймача за ними зберігається жиле приміщення. У випадку відсутності за поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Даною нормою матеріального закону, крім того, передбачений перелік випадків зберігання жилого приміщення понад встановлений строк.

Зважаючи на вимоги ст. 72 ЖК України особа може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені ст. 71 ЖК України строки.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З копії особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого ККП «КК «Східна» від 28 грудня 2020 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1962 року народження, ОСОБА_2 , 1986 року народження, ОСОБА_3 , 2005 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2013 року народження.

Згідно акту про фактичне проживання від 08 квітня 2021 року, виданого ККП №КК №Східна» вбачається, що ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 з 2014 року проживає одна.

Відповідачка ОСОБА_2 , не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку зі спірним жилим приміщенням чи поважних причин відсутності у ньому понад встановлені житловим законодавством строки.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 понад встановлені законодавством строки відсутня за місцем реєстрації без поважних причин, суд приходить до висновку про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок чого задовольняє позовні вимоги.

Щодо неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.

На підставі досліджених доказів встановив, що не лише ОСОБА_2 , а й її малолітні діти, фактично протягом останніх 5 років у спірній квартирі АДРЕСА_1 не мешкають.

Натомість, відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 04 березня 2021 року вбачається, що, враховуючи відсутність інформації щодо наявності у дітей іншого придатного для проживання житла, з метою їх соціального захисту, керуючись ст. 19 СК, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», третя особа вважала неможливим визнання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Суд зазначає, що згідно із ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

З огляду на викладене вмотивування, суд зауважує, що за змістом ч. 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці від 10 (десяти) до 14 (чотирнадцяти) років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

Так суд зауважує, що за ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає.

Крім цього за ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на викладені норми, суд вважає, що факт не проживання батьків малолітніх дітей в квартирі з 2014 року, не може бути підставою для зняття з реєстрації з вказаного житла малолітніх дітей, оскільки право користування таким жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їм у майбутньому можливість визначити свої місце проживання самостійно відповідно до ст. 29 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 3 квітня 2019 року по справі № 210/1857/15-ц.

Також суд зазначає, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житлом, можливе лише за наявності у неї іншого житла, належного їй на праві постійного користування.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 711/4431/17.

На підставі викладеного вмотивування та враховуючи відсутність доказів наявності на праві постійного користування у малолітніх дітей іншого житла, ніж квартира АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирами АДРЕСА_1 слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи: ККП «КК «Східна», Управління «Служба у справах дітей Маріупольської міської ради», задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Копилова