Провадження № 22-ц/4808/573/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про знесення самовільно виконаних будівельних робіт з реконструкції квартири з надбудовою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Пастернак І.А. 09 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про знесення за власний рахунок самовільно виконаних будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі звернення, яке надійшло на «Урядову гарячу лінію», ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності квартири АДРЕСА_2 . Результатами перевірки встановлено, що відповідачем здійснено реконструкцію квартири без зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт. 13.07.2016 позивачем винесено припис з вимогою усунути порушення шляхом припинення будівельних робіт на об`єкті будівництва та подання декларації про початок виконання будівельних робіт. Протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, а постановою від 19.08.2016 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 188-42 КупАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. У зв`язку із невиконанням вимог припису відповідачем Управління ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради просило позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2021 року позов Управління ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок самовільно виконані будівельні роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради 1600 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт з посиланням на 3, 17, 2, 4, 5, 19, 46 КАС, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №520/9778/13 вказав, що Управління ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради, звертаючись до суду з позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва, діяло як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, даний спір, на думку ОСОБА_1 , є публічно-правовим, а тому розгляд даної справи належить до юрисдикції адміністративних судів. Враховуючи вказане, просить оскаржене рішення скасувати, а провадження в справі закрити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради доводи апеляційної скарги заперечило. Позивач вказав, що спір за позовом ДАБІ про зобов`язання знесення самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №802/1318/15-а. Управління зазначає, що на час відкриття провадження Івано-Франіквським міським судом не порушено правил юрисдикцій, визначених ст.19-22 ЦПК України. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів. Крім того, зазначили, що на даний час власники сусідніх квартир: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили спірне питання щодо влаштування у згаданій вище споруді перегородки. Тому ОСОБА_2 не настоює на знесенні самовільної споруду. Крім того, представник апелянта зазначила, що ОСОБА_1 неодноразово звертався з приводу у відповідні органи з приводу узаконення згаданої прибудови. Однак, до цього часу це питання залишається невирішеним. Вважаючи оскаржену ухвалу незаконною, просять її скасувати, а провадження в справі закрити.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримали. Пояснили, що на даний час претензій до ОСОБА_1 з приводу згаданої споруди нема, спірне питання вони між собою погодили.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Управління ДАБК ВК Івано-Франківської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлений строк добровільно не виконав вимоги припису позивача про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а тому дійшов висновку про обрунтованість позовних вимог. При цьому суд першої інстанції розглянув вказаний спір за правилами цивільного судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині та сину на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил УДАБІ в Івано-Франківській області від 13.07.2016, встановлено, що будівельні роботи по реконструкції вказаної вище квартири з надбудовою проводяться без зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, чим порушено ч.8 ст.36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.30 Порядку виконання будівельних робіт, затверджено КМУ постановою №466 від 13.04.2011 р.(а.с.11).

13.07.2016 винесено припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають архітектурним вимогам, затвердженим проектним рішенням, технічним умовам, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або без отримання дозволу на виконання будівельних робіт - за адресою: АДРЕСА_3 , що є порушенням п.1 ч.2 ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.9 ч. 7 Порядку виконання будівельних робіт (а.с.14).

Протоколами про адміністративні правопорушення від 13.07.2016 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.8 ст.96 КупАП та ст. 188-42 КупАП (а.с.12,13, 16).

16.08.2016 Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил УДАБІ в Івано-Франківській області встановлено не виконання вимог припису від 13.07.2016 (а.с.15).

Постановою №195/1009/02-43/2016 від 19.08.2016 по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.188-42 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн (а.с.17).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 5 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, установлених Конституцією та законами України.

На підставі пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, установлених законом.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4, 5, 19 та 46 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України за правилами цивільного судочинства розглядаються спори про захист приватного права чи інтересу. Натомість положеннями частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових відносинах.

Таким чином, розгляд публічно-правових спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів, що унеможливлює їх розгляд за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 687-ХІV для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Згідно із частиною третьою статті 6 Закону № 3038-VI органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Примірне положення про органи державного архітектурно-будівельного контролю затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 13 Закону № 687-XIV визначено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 затверджено Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, відповідно до пункту 1 якого ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через віце-прем`єр-міністра України - міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

За змістом статті 41 Закону № 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом. Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю. Підставою для проведення позапланової перевірки є, зокрема, звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону № 3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Аналіз наведених вище положень частини першої статті 38 Закону № 3038-VI у взаємозв`язку з нормами частини першої статті 41 цього ж Закону дає підстави для висновку про те, що в разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, орган державного архітектурно-будівельного контролю уповноважений видати припис про усунення порушень. Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу звернутися до суду на підставі частини першої статті 38 цього Закону у зв`язку з його невиконанням.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю діє як суб`єкт владних повноважень послідовно, в чітко визначеному порядку. Зокрема, такий орган, наділений контролюючими функціями, видає припис, який є обов`язковим до виконання і може бути оскаржений до суду. Оскільки дії щодо видання припису є публічно-правовими, то й подальше звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта зумовлене правовідносинами публічно-правового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, суб`єкт владних повноважень діє з метою захисту не своїх приватних прав та інтересів, а прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав, а також з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил.

При цьому звернення органу державного архітектурно-будівельного контролю до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється ним як суб`єктом владних повноважень на підставі частини першої статті 38 Закону № 3038-VI, що з огляду на вказані вище норми статей 2-4, 17 та 50 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду), а також статей 2, 4, 5, 19 та 46 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) свідчить про належність такого спору до юрисдикції адміністративних судів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що спір, який є предметом цього розгляду, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування. Справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта на підставі частини першої статті 38 Закону № 3038-VI, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такий висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 та 11 квітня 2018 року у справах № 1519/2-787/11 (провадження № 14-48цс18) та № 161/14920/16-а (провадження № 11-251апп18) відповідно, а також 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16 (провадження № 11-520апп18).

Апеляційний суд зауважує, що у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/14920/16-а (провадження № 11-251апп18) Велика Палата Верховного Суду, навівши відповідні обґрунтування, відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 листопада 2016 року у справі № 802/1318/15-а (провадження № 21-1959а16), на яку посилається позивач.

Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватно-правового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів констатує, що правильне визначення юрисдикції спору є основою при здійснені судочинства. Тому зважаючи на обов`язковість висновків Великої Палати Верховного Суду щодо усунення правових проблем при застосуванні зокрема процесуальних норм, суд зобов`язаний в спірному випадку вирішити питання щодо правильного визначення юрисдикції спору.

У зв`язку з вищенаведеним рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2021 року слід скасувати, а провадження у справі закрити та роз`яснити позивачу, що сторона вправі звернутися з даним позовом до адміністративного суду в порядку визначеному КАС України.

Керуючись статтями 255, 256, 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2021 року скасувати. Провадження у справі за позовом Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про знесення самовільно виконаних будівельних робіт з реконструкції квартири з надбудовою закрити.

Роз`яснити позивачеві право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року