Провадження №2/748/36/21
Єдиний унікальний № 748/2187/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" квітня 2021 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретарів Грибановської В.В., Однолько Ю.С.,

за участю представника позивача адвоката Ісакова Д.Г.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Шолох О.В.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Наталія Григорівна, ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку «А2» з надвірними будівлями: сарай «Б-1», стіни з цегли, площею 5,4 кв.м., вбиральня «6-1», стіни з цегли, гараж «Г-1» стіни з цегли, площею - 56.3 кв.м., колодязь «К1» із металевих труб, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 301,6 кв.м., житловою площею - 109.9 кв.м. укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 20 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. та зареєстрований за №1316, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1032 га, кадастровий номер: :02:000:0404, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідчений 20 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. та зареєстрований за №1319.

Вимоги мотивує тим, що відповідач ОСОБА_1 придбав у гр. ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею - 301.6 кв.м., з надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 0,1032 га за ціною 20 000 грн., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які раніше до 23 травня 2012 року належали на праві власності її матері ОСОБА_6 , а 23 травня 2012 року на підставі договору дарування був переданий у власність позивача. 30 травня 2012 року між позивачем та ПАТ «Банк Богуслав» укладений кредитний договір та договір іпотеки на будинок, земельну ділянку та господарські будівлі. Вартість предмета іпотеки була оцінена в 2 млн. 54 тис. грн., з них вартість житлового будинку - 1 млн. 976 тис. грн., вартість земельної ділянки - 77,6 тис. грн. 09 грудня 2015 року ПАТ «Банк Богуслав» за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_4 зазначений житловий будинок за ціною 1 млн. 289.3 тис. грн. та земельну ділянку 0,1032 га за ціною 110,2 тис грн. У подальшому, під тиском тяжких обставин, за домоленістю позивача з її племінником ОСОБА_7 та його кумом ОСОБА_8 даний житловий будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_8 . Фактично будинок придбаний з проживаючими у ньому людьми, про що він був обізнаний. При підписанні договору з ОСОБА_4 , ОСОБА_9 ніколи не бачив цього будинку, ніколи в ньому не був і не знає де він знаходиться, ніякого наміру використовувати цей будинок для проживання чи для якихось інших цілей він не мав. Зазначає, що відповідачі скористались їх скрутним становищем, в яке вона потрапила в результаті протиправних дій банку та ОСОБА_4 , тому договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають бути визнані судом недійсними. Вважає, що зазначені правочини мають ознаки фіктивних, оскільки укладені без наміру створення правових наслідків, тобто реального преходу права власності до покупця. Правові відносини, які виникли між позивачем ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з другої сторони мають всі ознаки договору позики, яка була надана ОСОБА_3 шляхом проведення ОСОБА_5 розрахунків з банком через ОСОБА_4 по боргових зобов`язаннях ОСОБА_3 перед банком. Оспорювані договори позики укладені на тих умовах, що будинок та земельна ділянка будуть потім продані, частина коштів буде повернута кредиторам, а залишок коштів буде передано ОСОБА_3 . Таким чином, оскаржувані договори мають також і ознаки удаваного правочину, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Зазначає, що фактично ОСОБА_5 була погашена заборгованість банку за ОСОБА_3 , (при цьому ці кошти були їй надані як позика), а оформлено цей правочин як договір купівлі-продажу майна, що не відповідає дійсності. Крім того, відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 31 травня 2017 року ринкова вартість житлового будинку загальною площею 301,6 м2 з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 становить 3 413 620,00 грн., а за оспорюваним договором купівлі-продажу житловий будинок продано за значно заниженою ціною за 114 886,00 грн. Вважає, що укладенням оспорюваних договорів купівлі- продажу грубо порушені її права, оскільки вона взяла на себе боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 за розрахунки з банком, але при цьому знову позбавлена власного майна за значно заниженою вартістю житлового будинку.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

22 жовтня 2020 року представником відповідача адвокатом Шолох В.О. подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити повністю у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину у відповідності до ст.204 ЦК України. Вважає, що поведінка позивача є недобросовісною, оскільки даний безпідставний позов був поданий з метою затягування розгляду справи № 748/2615/19 про її виселення, яка зупинена до розгляду цієї справи.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Ісаков Д.Г позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що оспорювані правочини мають ознаки фіктивних, укладені без наміру переходу права власності на це майно, крім того мають ознаки і удаваних правочинів, насправді сторони приховали договір позики. Це підтверджується тим, що позивач з сім`єю постійно проживає у будинку, а також тим, що відповідач видав довіреність ОСОБА_2 на управління будинком. Фактично ОСОБА_1 погасив борг ОСОБА_3 перед банком, а вона отримала від нього в борг ці кошти 40 000 грн, а через місяць повинна була повернути 50 000 грн.

Представник відповідача адвокат Шолох О.В. у судовому засіданні заперечувала проти задволення позову, вважаючи його необгрунтованим та безпідставним. Вважала, що позивач, не будучи стороною правочину, звернулась до суду за захистом своїх прав, але не довела у судовому засіданні, що її права порушені, та яким чином будуть відновлені визнанням оспорюваних правочинів недійсними.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, суду зазначив, що придбав спірний будинок, а йому чинять перешкоди у користуванні його власністю. На момент купівлі продажу йому не було відомо, що у будинку хтось проживає, зареєстрованих осіб не було. В будинок він одразу не вселявся, бо працює в Києві, на прохання позивача дозволив її сім`ї пожити у придбаному ним будинку за умови сплати комунальних послуг. Заперечував існування домовленості з позивачем про позику грошей, будинок придбав за 50 000 доларів з наміром проживати у ньому.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, крім того, про кожне судове засідання повідомлявся шляхом розміщення повідомлення на сайті суду.

Третя особа ОСОБА_2 суду пояснив, що банк незаконно без проведення торгів продав їх будинок ОСОБА_4 , а потім запропонував їм викупити його. ОСОБА_10 погодився надати їм гроші за умови оформлення домоволодіння на його сина, вважає, що у нього вже тоді була мета заволодіти їх будинком. Домовленість була про отримання у борг 40 000 грн. Батько відповідача не хотів оформляти договір застави, а погодився надати гроші лише за умови укладення договору купівлі продажу на його сина. Вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки правочин є фіктивним та удаваним.

Cвідок ОСОБА_7 зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_11 у свій час отримала кредит у банку під заставу будинку. Потім у них почались судові засідання через неоплату, далі почався процесс виселення. ОСОБА_2 просив допомогти продати будинок, він знайшов покупця, свого кума, який якраз підшукував будинок. Оговорювали суму 100 000 доларів. У договорі купівлі продажу зазначили суму 150 000 грн. щоб не сплачувати податок. Спочатку на прохання сім`ї ОСОБА_12 їм дозволи пожити у будинку півроку, потім ще півроку, а потім вони взагалі не захотіли виїжджати, тому ОСОБА_1 виставив будинок на продаж за 80 000 чи 90 000 грн. Не заперечував, що ОСОБА_12 жили у будинку і до укладення осопрюваних договорів купівлі- продажу.

Свідок ОСОБА_13 зазначив, що кошти на придбання будинку його сином надавав він, домовленості про надання грошей у борг не було. Всіма питання по оформленню договорів займався його кум ОСОБА_7 . Спочатку він не знав, що там проживають ОСОБА_12 , а після оформлення договору вони відмовились виїжджати.

Свідок ОСОБА_14 надав покази, що сім`ю ОСОБА_12 знає давно, вони будували будинок, взяли кредит в банку, але щось не заладилось, банк реалізував заставне майно. У кінці вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити грошей. На той час вільних грошей у нього не було і він пообіцяв допомогти трохи пізніше. Гроші ОСОБА_12 потрібні були терміново, тому знайшли людину, яка погодилась оформити договір. Банк на той момент будинок уже продав ОСОБА_4 ОСОБА_4 настоював, щоб у договорі купівлі- продажу була зазначена повна сума 40 000 доларів, однак ОСОБА_10 настояв на 130 000 грн., щоб менше платити податку. При укладенні оспорюваних договорів була присутня представник юридичного відділу банку на ім`я ОСОБА_15 . Домовленість з ОСОБА_10 була така, що він допоможе продати будинок, за що йому пообіцяли 50 000 доларів замість 40 000 доларів, які він потратив. За договором купівлі продажу будинок фактично продано за 40 000 доларів, а у договорі зазначено 5 000 доларів. Через деякий час після оформлення договорів свідок звернув увагу, що будинок не виставлено на продаж. Тоді він припустив, що Чичикал обдурили. Стверджував, що фактично було укладено договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що працює ріелтором, ОСОБА_10 попросив її бути присутньою при укладенні договору купівлі продажу. Вона перевірила у нотаріуса, щоб по реєстрах все було в порядку. ОСОБА_17 турбувався, бо сума була значна 50 000 доларів. Гроші були передані ОСОБА_4 за розпискою, у якій вона також ставила свій підпис. Після цього років через півтора ОСОБА_10 попросив її виставити будинок на продаж.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею - 301.6 кв .м., житловою площею 109,9 кв.м. з надвірними будівлями: сарай «Б-1», стіни з цегли, площею - 5,4 кв.м., вбиральня «6-1», стіни з цегли, гараж «Г-1», стіни з цегли, площею 56,3 кв.м., колодязь «К1» з металевих труб за ціною 130 000,00 грн. (сто тридцять тисяч гривень) та земельну ділянку площею 0,1032 га, кадастровий номер :02:000:0404, за ціною 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.16-19).

З довідки Черниської сільської ради № 172 від 28 травня 2019 року вбачається, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 на даний час ніхто не зареєстрований (а.с.10).

З копії розписки від 20 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в повному обсязі за проданий ним будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 у присутності двох свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 .

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, відповідно до ч.5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ст..ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Положеннями ст. 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17 (провадження № 61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15-ц (провадження № 61-21383св18).

Для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Обгрунтовуючи позов про визнання договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки удаваними на підставі ст. 235 ЦК України, позивач посилається на те, що договіри купівлі- продажу будинку та земельної ділянки було вчинено, щоб приховати договір позики, який фактично був укладений між нею ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з другої сторони, тобто фактично між особами, які не є сторонами оспорюваних договорів.

Як вбачається зі змісту пунктів 5.3 та 5.4 оспорюваних договорів ( а.с. 17, 19) сторони правочину стверджують, що однакового розуміють значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують, що волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає їхнім намірам, умови Договору, що укладається, є для них зрозумілими, відповідають їхньому волевиявленню і не викликають будь- яких запитань, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Твердження позивача про те, що відповідачі, уклавши нотаріально посвідчені договори купівлі- продажу домолодіння та земельною ділянки, фактично мали на меті приховати договір позики 40 000 доларів США, фактично укладений між нею ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з другої сторони, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Положення частини шостої ст. 81 ЦПК України забороняють здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Позивачем не надано доказів наявності фактичної волі сторін оспорюваних нею договорів, спрямованої на укладення саме договору позики, а також не надано доказів на підтвердження отримання нею чи ОСОБА_2 , які, навіть, не були присутні при укладенні оспорюваних договорів, від ОСОБА_13 чи ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 40 000 доларів США.

Як уже зазначалось ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики оформляється у письмовій формі, жодного такого доказу на підтвердження договору позики суду не надано.

Хоча жоден зі свідків, допитаних судом, не підтвердив отримання ОСОБА_3 грошей у сумі 40 000 доларів США від ОСОБА_13 чи ОСОБА_1 у позику, проте покази свідків для підтвердження цієї обставини за відсутності письмового доказу не є належними доказами. Крім того, показами допитаних судом свідків встановлено, що в момент оформлення спірних договорів та у момент передачі грошей за цими договорами не були присутні, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_13 . Навпаки, з оглянутої судом розписки вбачається, що певна грошова сума за оспорюваними договорами передавалась ОСОБА_1 саме ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач не обґрунтувала удаваності оспорюваних нею договорів купівлі - продажу від 20 жовтня 2017 року з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами купівлі- продажу та, що воля сторін цих договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, а тому відсутні правові підстави вважати, що оспорювані нею правочини є удаваними.

Крім того, позивач зазначає, що фактично укладені між відповідачами договори мають ознаки фіктивності, вчинені без наслідків, які обумовлюються цими договорами, тобто реального переходу права власності на вказане майно до ОСОБА_1 .

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Позивач вказує на те, що оспорювані правочини про відчуження домоволодіння та земельної ділянки були укладені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами, тобто реальним переходом права власності на вказане майно до ОСОБА_1 , навпаки правові відносини між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з іншої сторони мають ознаки договору позики, яка була надана ОСОБА_3 шляхом проведення розрахунків з банком через ОСОБА_4 по її боргових зобов`язаннях, на тих умовах, що будинок та земельна ділянка будуть потім продані і частина коштів буде повернута кредиторам в розмірі понесених витрат, а залишок буде передано реальному власнику майна ОСОБА_3 . Проте, доказів на підтвердження існування такого боргу перед банком та його погашення позивач суду не надала.

Вище судом було проаналізовано твердження позивача про удаваність оспорюваних правочинів, та не встановлено підстав для визнання оспорюваних правочинів купівлі- продажу удаваними з метою приховати договір позики.

Положеннями статей 317, 318, 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, які на момент укладення цих договорів належали ОСОБА_4 , не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні домолодінням та земельною ділянкою, що відчужені за цими договорами. Оглянутою судом розпискою ОСОБА_4 підтверджується здійснення повного розрахунку за договором, реєстрація права власності на домоволодіння та земельну ділянку у державних реєстрах за покупцем свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Довіреність ОСОБА_1 на здійснення керування житловим будинком на ім`я ОСОБА_2 на думку суду свідчить про розпорядження ОСОБА_1 таким чином своїм майном, а не про відсутність у нього наміру володіти своїм майном, як про це зазначає позивач у позовній заяві.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого2018рокуусправі№ 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

З правової позиції викладеної в постанові Верховного суду від 16.09.2020 року по справі № 504/791/14-ц, вбачається, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Позивач в позові обґрунтовує порушення своїх прав, тим, що вона взяла на себе боргові зобов`язання перед ОСОБА_5 за розрахунки з банком, що проаналізовано судом та не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, та стверджує при цьому, що вона незаконно позбавлення свого нерухомого майна за значно заниженою ціною. Однак, як уже встановлено судом позивач не є стороною оспорюваних договорів, та на час їх укладення не є власником домоволодіння та земельної ділянки, тому її доводти про позбавлення її в результаті укладення оспорюваних договорів нерухомого майна по значно заниженій ціні є надумами, не підтверджені жодним доказом у справі та не заслуговують на увагу. Інших доводів про порушення її прав укладенням оспорюваних правочинів позивач не навела.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин викладених у позові та не спростовано презумпцію правомірності правочину у відповідності до ст.204 ЦК України. Таким чином, на думку суду, позивачем не доведено, які саме її права або інтереси порушені відповідачами, і що саме задоволення позову про визнання оспорюваних договорів купівлі- продажу недійсними призведе до поновлення якогось конкретного порушеного її права, за захистом якого вона звернулась до суду, як і не встановлено підстав для визнання оспорюваних позивачем правочинів недійсними. А тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні рпозову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. 2,5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Наталія Григорівна, ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1032 га, кадастровий номер: :02:000:0404 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 жовтня 2017 року.

Позивач: ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер відсутній, місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Наталія Григорівна, робоче місце за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги, 98.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо повне рішення не було вручено в день його проголошення учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 11 травня 2021 року.

Суддя Хоменко Л.В.