Справа № 408/3332/19-ц
Провадження № 2/408/289/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області,в складі:

головуючого-судді: Булгакової Г.В.

при секретарі: Ришкової Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Біловодську, Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ярошинська Ірина Анатоліївна, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ярошинська І.А., звернулася до Біловодського районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, посилаючись на наступне.

У сторін склалися та певний час були довірливі відносини, оскільки відповідач відповідно до договору оренди (найму) житла від 01 березня 2018 року №010318 винаймав житло у позивача до 01 червня 2018 року. В зв`язку з цим на прохання відповідача позивач погодилася надати останньому три позики в іноземній валюті - доларах США.

Так 23 грудня 2017 року ОСОБА_2 взяв в борг у позивача кошти в сумі 2000,00 (дві тисячі) доларів США. На підтвердження факту надання вказаної позики між сторонами було укладено письмовий договір позики № 1-23/12/17 від 23 грудня 2017 року, та відповідно до цього договору відповідач після отримання вказаної суми коштів власноруч написав розписку та надав її позивачу ОСОБА_1 .

Згідно умов вказаного договору та вказаної вище розписки свої зобов`язання відповідач ОСОБА_2 мав виконати до 23 червня 2018 року, повернувши вказану суму грошових коштів у відповідній валюті.

Позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору, зокрема спрямовано відповідачу письмову претензію 03 квітня 2019 року з вимогою про повернення заборгованості та штрафних санкцій, однак борг не повернуто.

Отже станом на момент звернення до суду відповідач свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, відтак, існує заборгованість в сумі основного боргу в розмірі 2000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 03 травня 2019 року становить - 53114,40 грн.

Позивач зазначає, що згідно чинного законодавства, окрім основного боргу, відповідач має сплатити проценти за користування позикою, які згідно ч.1 ст. 1048 ЦК визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та складають - 12636,93 грн; інфляційні збитки за весь час прострочення в сумі - 4100,43 грн; три проценти річних від простроченої суми, що складають - 1370,78 грн; а також пеню, розраховану в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі -16300,98 грн.

Окрім того, позивач вказує, що 23 грудня 2017 року ОСОБА_2 взяв в борг у позивача кошти в сумі 2000,00 (дві тисячі) доларів США. На підтвердження факту надання вказаної позики відповідач після отримання вказаної суми коштів власноруч написав розписку та надав її позивачу ОСОБА_1 .

Згідно умов вказаного договору свої зобов`язання відповідач ОСОБА_2 мав виконати до 23 червня 2018 року, повернувши вказану суму грошових коштів у відповідній валюті.

Позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору, зокрема спрямовано відповідачу письмову претензію 03 квітня 2019 року з вимогою про повернення заборгованості та штрафних санкцій, однак борг не повернуто.

Отже станом на момент звернення до суду відповідач свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, відтак, існує заборгованість в сумі основного боргу в розмірі 2000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 03 травня 2019 року становить - 53114,40 грн.

Позивач зазначає, що згідно чинного законодавства, окрім основного боргу, відповідач має сплатити проценти за користування позикою, які згідно ч.1 ст. 1048 ЦК визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та складають - 12636,93 грн; інфляційні збитки за весь час прострочення в сумі - 4100,43 грн; три проценти річних від простроченої суми, що складають - 1370,78 грн; а також пеню, розраховану в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі -16300,98 грн.

Також позивач вказує, що 15 вересня 2018 року ОСОБА_2 взяв в борг у позивача кошти в сумі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) доларів США. На підтвердження факту надання вказаної позики відповідач після отримання вказаної суми коштів власноруч написав розписку та надав її позивачу ОСОБА_1 .

Позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору, зокрема спрямовано відповідачу письмову претензію 03 квітня 2019 року з вимогою про повернення заборгованості та штрафних санкцій, однак борг не повернуто.

Отже, станом на момент звернення до суду відповідач свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, відтак, існує заборгованість в сумі основного боргу в розмірі 1500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 03 травня 2019 року становить - 39835,80 грн.

Позивач зазначає, що згідно чинного законодавства, окрім основного боргу, відповідач має сплатити проценти за користування позикою, які згідно ч.1 ст. 1048 ЦК визначені на рівні облікової ставки Національного банку України та складають - 4533,62 грн.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики не виконав, заходи досудового врегулювання спору результатів не дали, тому позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом свого права.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики на загальну суму - 219 416,46 грн та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 2194,16 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ярошинська І.А. не з`явилися, подавши до суду заяву, згідно якої просять суд розглянути справу без їх участі, на позові наполягають, просять задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про слухання справи, про причини неявки відомостей від нього не надходило.

У зв`язку з розглядом справи за відсутністю осіб, які беруть участь, судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним матеріалам в справі.

Суд, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики №1-23/12/17 від 23 грудня 2017 року в сумі 2000 доларів США суд встановив наступне.

В судовому засіданні було досліджено оригінали письмового договору позики №1-23/12/17 та письмової розписки від 23 грудня 2017 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 , уклавши письмовий договір позики, отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в іноземній валюті в сумі 2000 доларів США. Умовами договору передбачено порядок повернення суми боргу шляхом сплати позичальником цієї суми в цій самій валюті зі строком повернення до 23 червня 2018 року, а також визначено відповідальність сторін за порушення строків передачі позики в вигляді неустойки (пені) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Згідно вказаного договору позики та розписки відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошові кошти не пізніше 23 червня 2018 року, однак до теперішнього часу не повернув, чим порушив взяте на себе зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 533 ЦК України визначена валюта виконання грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості за борговим зобов`язанням, яке виникло відповідно до договору позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17 та розписки від 23 грудня 2017 року.

Згідно приписів ч.1 ст 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В договорі позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17 сторонами не визначено розмір та порядок стягнення процентів від суми позики.

Отже суд погоджується з позовною вимогою про стягнення з боржника відсотків за користування цією позикою в розмірі - 12636,93 грн, оскільки вони підтверджені наданим розрахунком та розраховані відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування за період з 24 червня 2018 року по 03 травня 2019 року складають 4100,43 грн, що підтверджується наданим розрахунком інфляційних збитків, що також підлягають стягненню з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також позивач зазначає, що розрахунок суми заборгованості на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних за період з 01.1024 червня 2018 року по 03 травня 2019 року складає 53114,40 грн, таким чином вказана сума також підлягає стягненню, оскільки підтверджена розрахунком, наданим позивачем.

Що стосується нарахування пені, то суд вважає наступне.

Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Статтею 1 вказаного Закону визначено терміни: період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком.

Згідно підпункту 14) пункту 1 «Міста обласного значення» розділу «Луганська область» вказаного Додатку, до Переліку включено м. Довжанськ (Свердловська міська рада) Луганської області.

Останнім відомим місцем реєстрації відповідача є: АДРЕСА_1 .

Указом Президента України від 30.04.2018р. №116/2018 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30.04.2018р. «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях».

Оскільки позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 , який є громадянином України та в період виникнення заборгованості за договором позики був зареєстрований і проживав у населеному пункті, що включений до Переліку населених пунктів де проводилась антитерористична операція, нараховано пеню, а ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» заборонено нарахування штрафів та пені на основну суму заборгованості із зобов`язань за за договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають у населеному пункті, визначеному у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені у сумі 16300,98 грн., нарахованої станом на 03 травня 2019 року, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за договором позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17 та розписки від 23 грудня 2017 року підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17, укладеним з позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 71222,54 грн грн., яка включає в себе: 53114,40 грн - заборгованість за сумою позики, 12636,93 грн - заборгованість за відсотками з акористування позикою; 4100,43 грн - інфляційні збитки та 1370,78 грн - 3% річних.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення боргу за договором позики від 23 грудня 2017 року в сумі 2000 доларів США суд прийшов до наступного.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 взяв в борг у позивача кошти в сумі 2000,00 (дві тисячі) доларів США, про що 23 грудня 2017 року після отримання вказаної суми коштів власноруч написав розписку та надав її позивачу ОСОБА_1 . Згідно умов вказаного договору свої зобов`язання відповідач ОСОБА_2 мав виконати до 23 червня 2018 року, повернувши вказану суму грошових коштів у відповідній валюті. Відповідач дотепер борг не повернув.

Позивач в позовній заяві також наголошує, що оригінал вказаної боргової розписки наявності в позивача та може бути наданий до суду для підтвердження факту невиконання боргового зобов`язання.

Приписами ст. 545 ЦК України, визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Суд звертає на увагу на те, що саме наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Крім того, суд приймає правову позицію, згідно якої немає підстав для задоволення позовних вимог за борговою розпискою в разі фактичної відсутності її оригіналу в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум.

Така правова позиція відповідає практиці Верховного Суду України, який зокрема, у своїй постанові від 30.01.2018 в справі №?303/5407/15-ц, керувався саме тим, що позивач не навів належних і допустимих доказів для підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики в розмірі 14 500 доларів США, що еквівалентно 115 598 грн 35 коп., наданої останньому за усною домовленістю, адже зважаючи на вимоги ст. 1047 ЦК належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник. Утім, як установив суд, таких доказів позивач не надав.

Вказана правова позиція Верховного Суду України підтверджена також в його постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 569/24347/18.

Суд також наголошує що лише поясненнями сторони (позивача) не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд Україи у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач всупереч його твердженням, викладеним в позовній заяві, оригіналу боргової розписки від 23 грудня 2017 року не надав. З листа-заяви представника позивача - адвоката Ярошинської І.А. від 02 квітня 2021 року вбачається, що оригінал вказаної боргової розписки у позивача фактично відсутній на його подання до суду не надається можливим.

За таких підстав, враховуючи недоведеність позивачем ОСОБА_1 належними доказами факту укладення з відповідачем ОСОБА_2 договору позикивід 23 грудня 2017 року в сумі 2000 доларів США, про що беззаперечно свідчить відсутність оригіналу договору письмової розписки, яка відповідно до вимоги ст. 1047 ЦК є належним доказом підтвердження укладення договору позики, суд приходить до висновку про необхідність відмови в цій частині позовних вимог.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15 вересня 2018 року в сумі 1500 доларів США, прийшов до таких висновків.

Позиваючись до відповідача позивач вказує, що 15 вересня 2018 року ОСОБА_2 взяв в борг у позивача кошти в сумі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) доларів США. На підтвердження факту надання вказаної позики відповідач після отримання вказаної суми коштів власноруч написав розписку та надав її позивачу ОСОБА_1 . Відповідач дотепер борг не повернув.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першоїстатті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

Однак з дослідженої в судовому засіданні письмової розписки, яка має зміст «Я, ОСОБА_2 одолжил у ОСОБА_1 1.500 $. 05.09.2018. Підпис», достовірно неможливо встановити учасників вказаних правовідносин, зокрема з причин відсутності їх повних анкетних даних, які зазначені неповно, відсутності їх місця проживання (реєстрації), паспортних даних та РНОКПП, що загалом не дає змоги їх однозначно ідентифікувати як конкретних кредитора та боржника. Також зі змісту боргової розписки неможливо встановити точну суму отриманого боргу, яка виконана з виправленням (наведена цифра «5») та без дублювання прописом; немає відомостей про місце передачі боргу, а також дати або моменту виконання зобов`язання (повернення боргу).

За таких обставин суд не має жодних підстав оцінювати вказану розписку, як належний доказ підтвердження укладення договору позики між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 згідно положень ст. 1047 ЦПК України, оскільки він не містить відомостей про суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або уповноважена ним особа) та їх місце знаходження; точний зміст зобов`язання; дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання; а також дату і місце складення боргового документа.

Суд наголошує на тому, що згідно положень ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому суд не має робити однозначний висновок про наявність боргових правовідносин в розумінні ст. 1046 ЦК України між позивачем та відповідачем на підставі дослідженого оригіналу письмового доказу з огляду на те, що між тими самими кредитором та боржником факт укладення аналогічного договору позики судом визнано дійсним та фактично укладеним.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивачем не надано суду сукупності достовірних, належних та допустимих доказів факту укладення договору позики 15 вересня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 та факту передачі позики у вигляді валютних цінностей в сумі 1500 доларів США.

А тому, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованим та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

А відтак суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме: про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17 в розмірі 71222,54 грн грн., яка включає в себе: 53114,40 грн - заборгованість за сумою позики, 12636,93 грн - заборгованість за відсотками за користування позикою; 4100,43 грн - інфляційні збитки та 1370,78 грн - 3% річних .

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позикизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (фактично мешкає - АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) заборгованість за кредитним договором позики від 23 грудня 2017 року №1-23/12/17 в розмірі 71222,54 грн грн., яка включає в себе: 53114,40 грн - заборгованість за сумою позики, 12636,93 грн - заборгованість за відсотками за користування позикою; 4100,43 грн - інфляційні збитки та 1370,78 грн - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (фактично мешкає - АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 712 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Біловодський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Г.В. Булгакова