Справа № 465/1616/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3444/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2020 року у складі судді Кузь В.Я. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовував тим, що 24 грудня 2011 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від подружнього життя у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачкою не склалось, через різні погляди на життя, сварки та непорозуміння, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вже тривалий час кожен із них живе окремим життям та своїми інтересами.

Просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою 24 грудня 2011 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 3644.

Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який зареєстровано 24 грудня 2011 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 3644, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище відповідачу залишено « ОСОБА_6 ».

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 10 липня 2020 року у цивільній справі №465/1616/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , з рішенням не погоджується, важає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на перебування у шлюбі понад 9 років та наявність у подружжя малолітньої дитини, зазначає, що сімейні відносини у сторін не носили характеру удаваних (фіктивних).

Звертаючи увагу на відповідні норми міжнародного права та засади сімейного законодавства, вважає, що якнайкращим інтересам дитини за загальним правилом відповідає спільне проживання та виховання збоку обох батьків.

Також вважає, що розірвання шлюбу та негативні емоції, які з цим пов`язані неминуче позначаться на стані здоров`я малолітнього ОСОБА_4 , який без цього потребує постійного спеціального догляду та харчування.

Підстав для розлучення не вбачає, а відповідну поведінку та бажання позивача розцінює, як таку, що суперечить не лише його дійсній волі та інтересам, але й інтересам малолітньої дитини.

Апелянт вважає, що об`єктивні причини для розірвання шлюбу відсутні та не знайшли свого відображення у позовній заяві, а те, про що зазначено позивачем, заперечує повністю.

Крім цього, позивач ОСОБА_3 місця проживання не змінював.

Просить скасувати заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, суду повідомив, що понад два роки проживає з іншою жінкою, з якою має намір створити сім`ю, а дії відповідачки лише спрямовані на затягування розгляду справи. На переконання позивача, шлюб не може бути збережений, жодних почуттів до відповідачки немає, відтак у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, не повідомила суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку про те, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб у суперечить інтересам сторін, тому шлюб необхідно розірвати.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Сторони у справі зареєстрували шлюб 24 грудня 2011 року, реєстрацію якого проведено Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 3644(а.с. 4).

Від подружнього життя в сторін народилася дитина: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 3322 (а.с. 7).

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Добровільність шлюбу це одна з його основних засад.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_3 покликався на те, що проживає окремо, сімейного життя з відповідачкою не веде, шлюбних стосунків не підтримує.

Обгрунтування відзиву відповідачки на позову заяву фактично аналогічне доводам апеляційної скарги, додатково у відзиві зазначено про діагноз їх спільної з позивачем малолітньої дитини (інвалідність), нанесення позивачем їй тілесних ушкоджень та відповідні правові наслідки з цього приводу, стягнення аліментів на дитину, а також наявність спору про стягнення аліментів на дружину. Звертала увагу на те, що позивач не цікавиться долею дитини, її утриманням, відмежування позивача від дитини та його поведінку, наче спільної дитини не існує, при цьому стверджувала, що прагне зберегти сім`ю, у позові просила відмовити.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, фактично в порушення роз`яснень, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст. 111 СК України не застосовував у даній справі заходи для примирення подружжя .

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді з березня 2019 року, тобто понад два роки, відтак строки, на які суд міг зупинити провадження для примирення, сплили (ч. 7 ст. 240 ЦПК України), однак станом на даний час, примирення між сторонами так і не відбулось, зокрема заяви про відмову від позову позивач не подав, надалі наполягає на розірванні шлюбу.

В свою чергу, подаючи апеляційну скаргу та не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідачка ОСОБА_2 свої доводи з цього приводу зводить виключно до тверджень, що об`єктивні причини для розірвання шлюбу чи припинення подружніх відносин відсутні, однак не надає при цьому жодних доказів на спростування позовних вимог та їх обґрунтування по суті, зокрема щодо спільного проживання.

Одним і аргументів відповідачки стосовно неможливості розірвання шлюбу є наявність дитини, на здоров`я якої такий факт може вплинути негативно та її малолітній вік.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини.

Таким чином, законодавець чітко визначив умови (дві) за наявності яких позов про розірвання шлюбу не може бути поданий, при цьому і такі мають виключення (ч.ч. 3, 4, 5 ст. 110 СК України).

Зважаючи на те, що як зазначено вище, спільна дитина подружжя є 2014 р.н., а доказів про те, що відповідачка є вагітна, остання суду не надала, тому законодавчо встановлених обмежень щодо неможливості пред`явлення позову про розірвання шлюбу, судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сім`я фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, відтак шлюб існує формально, при цьому примушування до такого не допускається.

Наведене у своїй сукупності доводить правильність висновків місцевого.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк