Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2739/20
Провадження № 2/553/161/2021
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2021 року м.Полтава
Ленінський районний суд м.Полтави у складі головуючого судді Високих М.С., з участю секретаря судового засідання Яковенко В.С.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання договору недійсним та компенсацію моральної шкоди,
Ухвалою суду від 04.01.2021 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.20).
Отримавши копію ухвали суду від 04.01.2021 про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками (а.с.27) відповідач правом на подання відзиву не скористалась.
За ухвалою суду від 15.03.2021 підготовче провадження у справі було закрито із призначенням справи до розгляду по суті (а.с.50).
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи сторони та представник позивача до суду не прибули. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якому позовні вимоги нею були підтримані у повному обсязі, проти винесення заочного рішення заперечень не мала.
Відповідачем причини не прибуття у судове засідання повідомлені не були, клопотання про відкладення розгляду справи не надходили.
У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 06.05.2021 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду даної справи.
Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом, згідно з копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.8-9), місце проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.10) позивач є пенсійно-забезпеченою особою і отримує пенсію за віком.
За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11) ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з видами діяльності: 46.19 діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний); 47.19 інші види роздрібної торгівлі неспеціалізованих магазинах; 96.09 надання інших індивідуальних послуг.
Позивачем на адресу відповідача 18.08.2020 було надіслано заяву з проханням повідомити про вирішення спору на мирних умовах.
Суд вказує, що у відповідності до відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з п.3 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до п.7 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.
Згідно із ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»
Відповідно до п.1), п.3), п.6) ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до п.1), п.3), п.4) ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Як визначено ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Крім того, суд встановив, що у пункті 1.1. укладеного між сторонами договору зазначено, що «виконавець зобов`язується організувати роботи», а не виконати роботи (надати послуги), як це передбачено чинним законодавством (ст.ст. 837, 901 ЦК України); у пунктах 2.1., 2.2., 2.3. Розділу 2 «Вартість договору» визначено терміни «вартість виробів», «завдаток», «борг «до передачі у власність», проте, у пункті 3.1. не конкретизовано обов`язок замовника оплатити вартість виробів з урахуванням чи без урахування так званого «завдатку», що, на думку суду, беззаперечно свідчить про те, що інформація стосовно виготовлення продукції (металопластикових вікон) та їх ціни була надана позивачеві у нечіткий і двозначний спосіб.
Таким чином, враховуючи, що правочин між сторонами вчинений з порушенням вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення позивача в оману, вказаний договір слід визнати недійсним.
За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати ст.216 ЦК України та стягнути з відповідача на користь позивача 4000 грн сплачених останньою, як завдаток за договором, який визнано недійсним.
Вирішуючи позов в частині вимог щодо компенсації моральної шкоди суд зазначає, що за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Відповідно до загальних засад відшкодування моральної шкоди, визначених ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із ч.3,4 ст.23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів»).
За змістом ст.22 вказаного Закону, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Отже, у спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.
З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статі 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц.
Виходячи із системного аналізу наведених норм закону, ОСОБА_1 , як споживач має право на відшкодування моральної шкоди, що пов`язана з протиправною поведінкою ФОП ОСОБА_2 .
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації (Пленум ВСУ від 31.03.1995 №4).
На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості.
За таких обставин, враховуючи порушення відповідачем вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення позивача в оману, вік позивача, яка є пенсійно-забезпеченою особою і єдиним її джерелом існування є пенсійні виплати, глибину та тривалість душевних страждань, виходячи з засад розумності та справедливості суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі.
Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, якого звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням обсягу задоволених вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь держави у розмірі 1816 грн.
Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені нею судові витрати пов`язані з правничою допомогою у розмірі 2000 грн, відповідно до вимог ст.ст.133,137,141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.141, 263-265, 273-275, 280-282, 352-354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1816 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .
Відповідач:фізична особа-підприємец ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , фактичне місце перебування: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя

Ленінського районного суду м.Полтави М.С. Високих

Повне рішення суду складено 14.05.2021.