Ухвала

12 травня 2021 року

м. Київ

справа № 713/576/20

провадження № 61-7050ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі- АТ «Альфа-Банк») про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Василькової Г. В. , було укладено договір банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів у кінці терміну) № 124, на суму 10 000 грн з нарахуванням відсотків в розмірі 24 % річних. Внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження та договору. У відповідності до пункту 1.3. договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються.

Відповідно до пункту 1.3. договору позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк»: 25 червня 2012 року - 3 200 доларів США; 27 червня 2012 року - 12 000 грн; 08 лютого 2013 року - 3 080 грн та 224 доларів США відсотків, отриманих за користування ПАТ «Укрсоцбанк» грошовими коштами згідно договору; 26 вересня 2013 року - 4 016 грн та 272 долари США відсотків за користування ПАТ «Укрсоцбанк» грошовими коштами згідно договору.

Станом на 26 вересня 2013 року згідно договору та розпоряджень позивачем передано, а ПАТ «Укрсоцбанк» отримано банківський вклад на загальну суму 29 096,00 грн та 3 696 доларів США.

Датою закінчення депозиту по договору згідно вказівки у розпорядженні від 26 вересня 2013 року було 21 вересня 2014 року.

Пунктами 3.2.4, 2.3 Договору передбачено, що ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний повернути суму депозитного вкладу та суму нарахованих процентів готівкою в останній день строку, на який залучався депозитний вклад. Проте в порушення зазначених пунктів вищевказаного договору, банківський вклад до цього часу позивачу не повернуто.

У листопаді 2014 року, позивач довідався про відкриття кримінального провадження по відношенню до посадових осіб Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку із привласненням вкладів, які залучалися ПАТ «Укрсоцбанк». 27 листопада 2014 року позивач звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» з проханням перевірити, чи поступали на рахунок банку 29 096 грн та 3 696 доларів США, згідно договору № 124 від 21 червня 2012 року.

09 січня 2015 року листом № 09.202-86/96-282 за підписом виконуючого обов`язки начальника Кіцманського відділення Подільського регіону ПАТ «Укрсоцбанк» їй було повідомлено про те, що вказаний договір банківського вкладу не укладався та в ПАТ «Укрсоцбанк» не обліковується.

Дії банку вважає неправомірними, оскільки банк не виконав своїх зобов`язань за договором банківського вкладу.

Посилаючись на статті 526, 530, 1058, 1060, 1061, 1168 ЦК України, статті 1, 4, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просив стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 65 378,71 грн та гривневий еквівалент 3 696 доларів США згідно офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України, станом на дату прийняття судом рішення.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Інвестиційний» № 124 від 21 червня 2012 року, а саме: 3 200 доларів США - банківський вклад; 22 000 грн - банківський вклад; 35 970 грн - інфляційні втрати.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2020 року залишено без змін.

27 квітня 2021 року АТ «Альфа-Банк» засобами електронного поштового зв`язку, із застосуванням електронно-цифрового підпису, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року у вказаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року - 2 270 грн.

Ціна позову у даній справі становить 167 351,35 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Крім цього, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки АТ «Альфа-Банк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький