Справа № 461/4668/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2349/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Фролової Л.Д. від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволити повністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 203 504,00 грн. та стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Вважає, що рішення суду від 10.06.2020 року є незаконним, необґрунтованим, судом не досліджено всіх доказів по справі та не надано їм належної правової оцінки, неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, не було взято до уваги пояснення, які надані Позивачем, рішення ґрунтується на поясненнях та твердженнях виключно ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 судом не застосовані ті норми права, які мали бути застосовані у даній справі, а отже, судом при винесенні рішення від 10.06.2020 року грубо порушені норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що питання безпідставності набуття відповідачем права власності на грошові кошти позивача судом розглянуто в площині колишніх родинних відносин, при цьому судом не досліджено та не враховано тієї обставини, що між позивачем та відповідачем фактично ніколи не існувало родинних чи інших відносин. Вказує, що наявну в матеріалах справи переписку (електронне листування) не можна вважати належними та допустимими доказами, оскільки за цією перепискою неможливо достовірно ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку (так як можна самостійно змінити ім`я співрозмовника на будь-яке, або номер телефону, електронної адреси тощо), тобто, наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації. Проте, суд першої інстанції даних доводів представника Позивача не взяв до уваги та не спростував. Крім того, з доданих до відзиву Відповідача на позовну заяву фотокопій не вбачається: коли саме велась переписка, між ким. Цей факт дає підстави стверджувати, що переписка взагалі не стосується спірного питання, а отже, є неналежним доказом. Отже, надане Відповідачем електронне листування, не могло бути прийняте судом першої інстанції до уваги через неналежність та недопустимість. Роздруківки виписок з карткового рахунку Позивача підтвердили факти отримання коштів Відповідачем, а їх подальше використання (Відповідач стверджує, що кошти надійшли, як матеріальна допомога) не входить до предмету доказування, тому не може братися до уваги через неналежність. Однак, суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування та позовних вимог, чим грубо порушив вимоги ст. 12 та ст. 13 ЦПК України. Відповідачем також не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, що підтверджують факт отримання спірних коштів від Позивача саме як матеріальної допомоги. Отже, висновки суду першої не ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства України та зроблені на підставі недопустимих доказів та власних припущень суду. Звертає увагу, що Позивачем було перераховано Відповідачу 203 504,00 грн., які останній утримує без жодних законних підстав, а набуті кошти Відповідачем за відсутності правових підстав, тобто безпідставно. Також вказує, що при винесенні оскаржуваного рішення від 10.06.2020 року судом першої інстанції були взяті до уваги показання свідків, які жодним чином не підтвердили заперечення Відповідача та спростували обставини чи позовні вимоги Позивача. Водночас, вказані показання свідків підтвердили факт отримання Відповідачем коштів від Позивача. Показання свідків ґрунтувалися лише на припущеннях, за відсутності документальних підтверджень, без зазначення конкретних обставин (фактів) по справі, а отже, такі показання свідків носили загальний (поверхневий), суб`єктивний характер, тому не могли братися судом першої інстанції до уваги при розгляді та вирішення справи.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, уточненої позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, заперечення на відповідь, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також, письмових пояснень в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на главу 82,83, ч.5 ст. 12, ч.ч.1,2 ст. 1212, ст. 1215 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14, постанову Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, ч.1 ст. 76, ч.1 ст. 81,ч.ч.1,3 ст. 89, ст. 141, ч.4 ст. 263 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що між позивачем та відповідачем наявні певні родинні зв`язки. Згідно заяви ОСОБА_1 від 10 травня 2019 року у справі № 461/1154/19 вбачається, що він є чоловіком ОСОБА_4 , яка є сестрою ОСОБА_5 . Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (третьою особою, дочкою відповідача ОСОБА_2 ) був розірваний шлюб; подружжя має спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд встановив, що відповідно до виписок по витратам по картці/рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у АТ «Приватбанк» за період з 01 травня 2016 року по 25 квітня 2019 року, з карткового рахунку позивача на картковий рахунок ОСОБА_2 були здійснені наступні перерахування: 04 липня 2017 року - 1500,00 грн, 27 липня 2016 року - 1500,00 грн, 29 липня 2016 року - 2004,00 грн, 08 серпня 2016 року - 2000,00 грн, 12 вересня 2016 року - 1500,00 грн, 09 листопада 2016 року - 6000,00 грн, 27 грудня 2016 року - 5000,00 грн, 02 лютого 2017 року - 20000,00 грн, 04 травня 2017 року - 6000,00 грн, 27 червня 2017 року - 2000,00 грн, 28 грудня 2017 року - 3000,00 грн, 10 січня 2018 року - 7500,00 грн, 19 січня 2018 року - 4000,00 грн, 31 січня 2018 року - 4000,00 грн, 19 лютого 2018 року - 4500,00 грн, 14 березня 2018 року - 3000,00 грн, 22 березня 2018 року - 3000,00 грн, 06 квітня 2018 року - 3000,00 грн, 17 квітня 2018 року - 6000,00 грн, 04 травня 2018 року - 10000,00 грн, 18 травня 2018 року - 3000,00 грн, 05 червня 2018 року - 3000,00 грн, 22 червня 2018 року - 3000,00 грн, 04 липня 2018 року - 3000,00 грн, 16 липня 2018 року - 4000,00 грн, 25 липня 2018 року - 4000,00 грн, 08 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 15 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 24 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 27 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 28 грудня 2018 року - 10000,00 грн, 10 січня 2019 року - 15000,00 грн, 29 січня 2019 року - 5000,00 грн, 05 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 06 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 07 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 25 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 04 березня 2019 року - 5000,00 грн, 05 березня 2019 року - 5000,00 грн, 06 березня 2019 року - 5000,00 грн, 27 березня 2019 року - 5000,00 грн. Всього - 203504,00 грн. На підставі дослідження наданих позивачем доказів, суд вважав недоведеним факт безпідставності набуття ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 203504,00 грн, які перераховувалися на її рахунок позивачем протягом 2016-2019 років. Суду не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки. Натомість, у долучених позивачем до позову виписок по картковому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у АТ «Приватбанк» зафіксоване саме волевиявлення останнього. Так, ОСОБА_1 свідомо, добровільно здійснив 46 перерахувань грошових коштів на банківські реквізити відповідача. Суд не погодився з позицією позивача про існування рахункової помилки, оскільки така якби й мала місце, однак не протягом більше ніж трирічного періоду. Кожне наступне перерахування здійснювалося на ті ж самі рахунки отримувача ОСОБА_2 . На думку суду, у такому разі позивач мав звертатися до банку чи відповідача про виправлення помилок та повернення коштів, проте доказів таких звернень суду не надав. Суд також не вбачав у діях відповідача ОСОБА_2 недобросовісності при набутті права власності на грошові кошти. Також суд зазначив, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Суд вказав, що сумлінність поведінки відповідача не спростована позивачем, на якого законом покладений тягар доказування цих обставин. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для стягнення грошових коштів, а тому відмовив у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд не вирішував питання про розподіл сплаченого судового збору.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

25.06.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , у якому просив: стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 203504,00 (двісті три тисячі п`ятсот чотири гривні 00 копійок) грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 2 354, 04 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що у період з 04 липня 2016 року по 27 березня 2019 року ним відповідачеві через інтернет-банкінг «Приват24» були перераховані грошові кошти у загальній сумі 203504,00 грн. Зазначає, що між ним та ОСОБА_2 як до, так і після перерахування грошових коштів були відсутні будь-які договірні відносини, тобто відповідач, на його думку, набула вказану суму без достатніх правових підстав. 10 травня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 лист-заяву, в якому просив повернути кошти. У зв`язку із невиконанням його вимог позивач звернувся до суду та просить стягнути грошові кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої та сторонами не оспорено та не спростовано, ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_4 , яка є сестрою ОСОБА_5 , що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 10 травня 2019 року у справі № 461/1154/19 (Т.1 а.с.111-114).

Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (третьою особою, дочкою відповідача ОСОБА_2 ) був розірваний шлюб; подружжя має спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1 а.с.105,109-110).

Згідно виписок по витратам по картці/рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у АТ «Приватбанк» за період з 01 травня 2016 року по 25 квітня 2019 року (Т.1 а.с.49-75), з карткового рахунку позивача на картковий рахунок ОСОБА_2 були здійснені наступні перерахування: 04 липня 2017 року - 1500,00 грн, 27 липня 2016 року - 1500,00 грн, 29 липня 2016 року - 2004,00 грн, 08 серпня 2016 року - 2000,00 грн, 12 вересня 2016 року - 1500,00 грн, 09 листопада 2016 року - 6000,00 грн, 27 грудня 2016 року - 5000,00 грн, 02 лютого 2017 року - 20000,00 грн, 04 травня 2017 року - 6000,00 грн, 27 червня 2017 року - 2000,00 грн, 28 грудня 2017 року - 3000,00 грн, 10 січня 2018 року - 7500,00 грн, 19 січня 2018 року - 4000,00 грн, 31 січня 2018 року - 4000,00 грн, 19 лютого 2018 року - 4500,00 грн, 14 березня 2018 року - 3000,00 грн, 22 березня 2018 року - 3000,00 грн, 06 квітня 2018 року - 3000,00 грн, 17 квітня 2018 року - 6000,00 грн, 04 травня 2018 року - 10000,00 грн, 18 травня 2018 року - 3000,00 грн, 05 червня 2018 року - 3000,00 грн, 22 червня 2018 року - 3000,00 грн, 04 липня 2018 року - 3000,00 грн, 16 липня 2018 року - 4000,00 грн, 25 липня 2018 року - 4000,00 грн, 08 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 15 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 24 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 27 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 28 грудня 2018 року - 10000,00 грн, 10 січня 2019 року - 15000,00 грн, 29 січня 2019 року - 5000,00 грн, 05 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 06 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 07 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 25 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 04 березня 2019 року - 5000,00 грн, 05 березня 2019 року - 5000,00 грн, 06 березня 2019 року - 5000,00 грн, 27 березня 2019 року - 5000,00 грн. Всього - 203504,00 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

З врахуванням наведених обставин та норм закону судом першої інстанції вірно застосовано до вказаних правовідносин, правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц згідно якої у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено факту безпідставності набуття ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 203504,00 грн, які перераховувалися неодноразово, спеціально та цілеспрямовано на її рахунок позивачем протягом 2016-2019 років, що ніяк не можна вважати помилковими зарахуваннями, зважаючи також і на певні родинні стосунки сторін, про що йшлося.

Також, позивачем не вказано і жодних причин перерахування на рахунок відповідачки коштів протягом кількох років.

Тому, судом правильно встановлено, що у долучених позивачем до позову виписок по картковому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у АТ «Приватбанк» зафіксоване саме волевиявлення останнього. Так, ОСОБА_1 свідомо, добровільно здійснив 46 перерахувань грошових коштів на банківські реквізити відповідача. Суд першої інстанції, також, правильно не погодився з позицією позивача про існування рахункової помилки, оскільки така могла мати місце, однак аж ніяк протягом більше як трирічного періоду. Також, суд першої інстанції правильно вважав, що у випадку такої тривалої помилки позивач мав би звертатися до банку чи відповідача про виправлення помилок та повернення коштів, проте доказів таких звернень суду не надав.

Також, суд вірно не вбачав у діях відповідача ОСОБА_2 недобросовісності при набутті права власності на грошові кошти, оскільки будь-яких обґрунтованих доводів з цього приводу наведено не було та доказів на підтвердження такого факту суду надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота