ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3370/20

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/566/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення дитини,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення - 15 січня 2021 року м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом витребування дитини у відповідача та повернення її на проживання за останнім місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протягом нетривалого часу мали особисті стосунки, без укладення шлюбу, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 . Сімейне життя у сторін не склалось, вони розійшлись, а дитина залишилась проживати з матір`ю. Рішеннями Виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради від 26 листопада 2018 року та 27 травня 2019 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_2 . На даний час Деснянським районним судом м.Чернігова розглядається справа про визначення місця проживання дитини, позови подані як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_1 02 серпня 2019 року, не повідомивши про це матір, відібрав дитину та обірвав зв`язок з позивачкою. Численні звернення позивачки до ОСОБА_1 та до поліції про повернення дитини не дали жодного результату, відповідач не повернув дитину, не приводить доньку до дитячого садочку, що негативно впливає на розвиток дитини. Позивачка також зазначає, що дитина не отримує належного догляду, харчування та виховання.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, вирішено повернути малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері - ОСОБА_2 для проживання за останнім місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840 грн 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свавільно, неправомірно та протиправно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини, яке було визначене рішенням Виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради, як уповноваженого органу, з матір`ю - ОСОБА_2 , при цьому не надав доказів на підтвердження обставин, за яких дитина не може бути повернута за її попереднім місцем проживання, чим порушив права малолітньої дитини щодо місця її проживання. Також суд зауважив, що вирішення справи на користь позивачки не впливає на право батька малолітньої ОСОБА_4 спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні, а також щодо вирішення спору про місце проживання дитини у судовому порядку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Зокрема, позивачкою були заявлені вимоги про витребування дитини та повернення її за останнім місцем реєстрації, а судом позов задоволено та повернуто малолітню дитину матері для проживання за останнім місцем реєстрації.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що у провадженні Деснянського районного суду м.Чернігова під головуванням судді Логвіної Т.В. уже перебувають матеріали двох позовів, які об`єднані в одне провадження, про визначення місця проживання дитини та встановлення графіку зустрічей спілкування (справа №750/242/19). Розгляд даної справи залежить від вирішення справи №750/242/19, тому суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у даній справі, однак у задоволенні такого клопотання представнику відповідача було відмовлено.

ОСОБА_1 вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що він порушує інтереси дитини чи створює неналежні умови для її розвитку. Зауважує, що він не вживає алкоголь, веде здоровий спосіб життя, працює неофіційно та має дохід, тому позивачкою не наведено будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення дитини з батьком. Дівчинка тривалий час проживає з батьком, забезпечена всім необхідним, має добрі умови проживання та розвитку, водночас орган опіки протягом часу проживання дитини з батьком не висловлював намір обстежити умови проживання дитини, поговорити з дитиною, а також позивачка не проявляє наміру побачитись з дитиною.

Відповідач зауважує, що між ним та позивачкою існує спір щодо участі у вихованні та спілкуванні з донькою, під час розгляду справи не доведено переваги матері перед батьком, однак, суд першої інстанції фактично керувався презумпцією визначення місця проживання дитини такого віку і статі з матір`ю та поклав тягар доведення спростування цієї презумпції на відповідача, що суперечить засадам сімейного законодавства України та правилам міжнародних договорів. Вирішуючи спір про місце проживання дитини з одним із батьків, суд мав керуватися найкращими інтересами дитини, однак ухвалюючи рішення про повернення дитини матері, суд у своїх висновках навіть не обґрунтував ті обставини, за яких малолітня дитина може бути розлучена з батьком, з яким проживає тривалий час.

Крім того, відповідач просив залучити експертне дослідження від 19 лютого 2021 року за даними психологічного обстеження ОСОБА_4 . Клопотання мотивоване тим, що після винесення судом рішення про передачу дитини матері та відмовою матері приходити до дитини для адаптування дівчинки для її переїзду до матері, відповідач звернувся до практичного психолога, для отримання експертного дослідження, який просив приєднати до матеріалів справи.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому сторона позивачки просить залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку з її безпідставністю, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 , не повідомивши матір, відібрав дитину та обірвав зв`язок з нею, змінивши місце проживання дитини, визначене рішеннями Виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради від 26 листопада 2018 року та 27 травня 2019 року за місцем проживання матері. Позивачка зазначає, що судом обрано належний спосіб вирішення спору між сторонами шляхом повернення дитини за останнім зареєстрованим місцем проживання, іншим засобом усунути неправомірну поведінку відповідача не вбачається за можливе. ОСОБА_2 зауважує, що її донька має проживати за визначеним органом опіки місцем проживання, а вирішення судом справи №750/242/19 не впливає на дану обставину. Не погоджується позивачка і з доводами відповідача, що відібрання дитини у батька має бути лише за виключних обставин, оскільки в даному випадку є лише факт повернення дитини за визначеним органом опіки останнім місцем проживання дитини, вирішення даної справи на її користь не впливає на право ОСОБА_1 спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні, а також на вирішення спору щодо місця проживання дитини у судовому порядку.

Разом з тим позивачка заперечує проти задоволення клопотання про залучення експертного дослідження від 19 лютого 2021 року. Зазначає, що дане дослідження не стосується предмету розгляду даної справи, оскільки судом досліджувались неправомірні дії ОСОБА_1 по незаконному відібранню дитини від матері та створення перешкод у спілкуванні матері з дитиною, і вказане експертне дослідження очевидно не встановлює жодних фактів по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).

Рішеннями Виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради від 26 листопада 2018 року та 27 травня 2019 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , 2016 року народження, з її матір`ю - ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 (а.с.12, 13, 14).

З довідки Управління адміністративних послуг від 03 січня 2019 року №53 вбачається, що в будинку АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 , її доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).

З акта обстеженням умов проживання убачається, що за вказаною адресою житло обладнане необхідними меблями та побутовою технікою (а.с.23-24).

Як стверджує позивачка, 02 серпня 2019 року ОСОБА_1 , без її згоди, забрав доньку, після чого вона її не бачила, а численні звернення позивача до відповідача та до правоохоронних органів з приводу повернення доньки на проживання за адресою матері не дали жодного результату.

Вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до органу опіки та піклування щодо порушення прав дитини, до Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області (а.с.10-11, 15-19).

Органом опіки листом від 09 січня 2020 року №01-23/38 її повідомлено, що працівниками Служби у справах дітей неодноразово у приміщенні служби проводились бесіди з ОСОБА_1 , у ході яких його попереджено про недопустимість порушення прав дитини на спілкування з матір`ю (а.с.8).

Також листом від 05 листопада 2019 року №03-10/2093 ОСОБА_2 повідомлялась, що ОСОБА_1 попереджено про недопущення порушень прав дитини на спілкування з матір`ю, обговорено час відвідування його квартири, однак у призначений час нікого вдома не було. У телефонному режимі він повідомив, що перебуває з дитиною за межами міста. До Чернігівського відділу поліції направлено клопотання про вжиття необхідних заходів до ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно довідок Чернігівського ДНЗ №59 «Білочка» №01-40/36 від 18 вересня 2019 року та №01-40/53 від 10 грудня 2019 року, ОСОБА_4 , яка числиться в списковому складі дошкільного навчального закладу №59, не відвідує заклад з 02 серпня 2019 року по 18 вересня 2019 року та з 19 вересня 2019 року по 10 грудня 2019 року (а.с.20, 21).

Вбачається, що інспектором СЮП ВП ЧВП ГУНП в Чернігівській обл. лейтенантом поліції Олійником Ю.В. було розглянуто матеріали перевірки в період з 02 серпня 2020 року по 10 серпня 2020 року за зверненням ОСОБА_2 . Здійснено неодноразові телефонні дзвінки за контактним номером ОСОБА_1 , проте слухавку ніхто не підіймав. В подальшому було здійснено неодноразово вихід за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_4 , але двері квартири ніхто не відчинив, проведено спілкування з сусідами, які повідомили, що не знають де знаходиться ОСОБА_1 та коли приходить додому, інколи бачать, як ОСОБА_1 проводить час з донькою на подвір`ї (а.с.66).

За повідомленням Служби у справах дітей Чернігівської ОДА від 19 травня 2020 року, працівником Служби було проведено бесіду з ОСОБА_1 та роз`яснено, що батьки мають однакові права щодо виховання дитини, попереджено про наслідки у перешкоджанні в спілкуванні з дитиною одного з батьків (а.с.68).

Також вбачається, що 27 серпня 2020 року ОСОБА_2 разом зі спеціалістом служби у справах дітей відвідали помешкання ОСОБА_1 , однак двері квартири ніхто не відчинив, провести бесіду з відповідачем не виявилось можливим, на телефонні дзвінки він не відповідає (а.с.67).

Матеріали справи також містять копію декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з якої вбачається, що ОСОБА_1 підписав 23 грудня 2020 року декларацію з лікарем ОСОБА_7 , пацієнт - ОСОБА_4 (а.с.151).

З характеристики керівника ГО «Чернігівська обласна федерація таїландського боксу муай-тай» від 28 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає з батьком, родина не повна. З 2018 року ОСОБА_1 займається в секції з таїландського боксу, в колективі проявив себе впевненим, товариським та врівноваженим чоловіком, тактовний, вміє знаходити компромісні рішення та привчає до цього дитину. Шкідливих звичок не має, веде здоровий та активний спосіб життя. В спортивний зал бере з собою дитину, чим привчає до фізичного виховання. Спілкування з дитиною відбувається в демократичному стилі, ОСОБА_4 завжди весела та активна. Батько займається вихованням, слідкує за побутовими умовами, харчуванням, одягом. Відносини між батьком та донькою можна вважати гармонійними, відкритими з чіткими соціальними рамками (а.с.152).

До апеляційної скарги відповідачем подано експертне дослідження від 19 лютого 2021 року за даними психологічного обстеження ОСОБА_4 (а.с.208-2010).

Згідно з положеннями частин сьомої, восьмої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Також згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дітей дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради від 26 листопада 2018 року №284, після перевірки умов проживання батьків, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 . При цьому апеляційний суд також приймає до уваги, що у висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , вказано про те, що житло батька - ОСОБА_1 , потребує значного ремонту, що батьком не створено жодних умов для проживання дитини.

Також вбачається, що ОСОБА_1 не оскаржив дане рішення виконавчого комітету, водночас самовільно 02 серпня 2019 року забрав доньку у матері та не повертає її до цього часу.

Доводи ОСОБА_1 , що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що він порушує інтереси дитини чи створює неналежні умови для її розвитку відхиляються апеляційним судом, оскільки не є предметом розгляду даної справи. Апеляційний суд вважає, що саме відповідачем мають бути доведені обставини, що проживання дитини з матір`ю створюватиме загрозу їх життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, адже її місце проживання з ОСОБА_2 на даний час визначене і те, що донька проживає у відповідача, не вказує на ту обставину, що при розгляді даної справи позивачка має доводити підстави для відібрання дитини. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері не встановлено. В той же час, небажання ОСОБА_1 добровільно повернути доньку за визначеним рішенням органу опіки та піклування місцем проживання, відсутність законодавчого врегулювання примусового повернення дитини, є підставою для захисту прав ОСОБА_2 в порядку, визначеному статтею 162 СК України, що відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що у провадженні Деснянського районного суду м.Чернігова перебуває справа про визначення місця проживання дитини та встановлення графіку зустрічей спілкування (справа №750/242/19), не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, що дитину необхідно повернути за визначеним місцем проживання. Розгляд даної справи не залежить від вирішення справи №750/242/19, оскільки на даний час місце проживання дитини визначено рішенням органу опіки та піклування, дане рішення не оспорене та не скасоване.

Доводи відповідача, що між ним та позивачкою існує спір щодо участі у вихованні та спілкуванні з донькою, під час розгляду справи не доведено переваги матері перед батьком, однак, суд першої інстанції фактично керувався презумпцією визначення місця проживання дитини такого віку і статі з матір`ю та поклав тягар доведення спростування цієї презумпції на відповідача, що суперечить засадам сімейного законодавства України та правилам міжнародних договорів, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ч.1 ст.162 СК України покликана захистити права того з батьків з ким визначено місце проживання дитини. Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи не вирішує спір про місце проживання дитини з одним з батьків, даний спір розглядається судом у справі №750/242/19, проте вирішується питання про законну можливість матері повернути дитину за визначеним місцем її проживання.

Водночас, апеляційний суд вкотре звертає увагу сторони відповідача, що місце проживання ОСОБА_4 , визначено органом опіки 26 листопада 2018 року саме з матір`ю - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 самовільно змінив місце проживання дитини та має повернути доньку за місцем реєстрації матері.

Також апеляційний суд відхиляє експертне дослідження від 19 лютого 2021 року за даними психологічного обстеження ОСОБА_4 , оскільки даний висновок не спростовує висновки суду першої інстанції про повернення дитини за визначеним місцем проживання.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі.

Заперечення позивачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд встановив, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: