Номер провадження: 22-ц/813/4927/21
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року на дії державного виконавця по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5, зацікавлена особа - Держава Україна в особі Міністерства юстиції

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5, зацікавлена особа - Держава Україна в особі Міністерства юстиції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 рокув задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5, зацікавлена особа - Держава Україна в особі Міністерства юстиції, - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд прийняти постанову, якою скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким:

- рішення державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору визнати неправомірними;

- визнати неправомірними та скасувати постанову державного виконавця ОСОБА_5 від 23.05.2018 року про відкриття виконавчого провадження ВП №56466614 про стягнення коштів з ОСОБА_1 у розмірі 701180,73 грн. у частині стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 70118,07 грн. та постанову державного виконавця ОСОБА_5 від 15.11.2018 року, винесену в рамках ВП №56466614 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 70118,07 грн.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 22.04.2021 року з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що оскільки постанова державного виконавця ОСОБА_5 про стягнення судового збору винесена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та відсутні підстави про визнання її неправомірною та скасування, тому в задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити. При цьому, судом також заслухано думку представника ОСОБА_3 щодо відмови в скарзі та закритті провадження по даній справи та зазначено, що в сенсі вимог ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу або про задоволення скарги, або про відмову в задоволенні скарги. В даному провадженні скарга розглянута по суті з урахуванням положень ст. 451 ЦПК України.

Однак апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/11289/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0049/85/72000 від 26.03.2007 року в сумі 701180,73 грн.

На підставі вказаного рішення стягувачу 05.04.2018 року було видано виконавчий лист.

23.05.2018 року Старшим державним виконавцем ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56466614 /а.с.8/.

17.08.2018 року стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до ДВС з заявою від 15.08.2018 року про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання.

15.11.2018 року державним виконавцем ОСОБА_5 було винесено постанову про повернення виконавчого документа ВП №56466614 стягувачу, та 15.11.2018 року винесена постанова про стягнення виконавчого збору по ВП №56466614.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України , цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п. 5 ч.1 ст. 5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, накладення штрафу, про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною другою статті 74 ЗУ від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі №758/8095/15-ц (провадження №14-134цс19), від 20 листопада 2019 року у справі №733/889/17 (провадження №14-578цс19).

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з скарги ОСОБА_1 (а.с. 1-7), останній просить рішення державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору визнати неправомірними; визнати неправоміною та скасувати постанову державного виконавця ОСОБА_5 від 23.05.2018 року про відкриття виконавчого провадження ВП №56466614 про стягнення коштів з ОСОБА_1 у розмірі 701180,73 грн. у частині стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 70118,07 грн. та визнати неправоміною та скасувату постанову державного виконавця ОСОБА_5 від 15.11.2018 року, винесену в рамках ВП №56466614 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 70118,07 грн.

Таким чином, спір у даній справі виник саме в частині стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця (не суду) у виконавчому провадженні.

У такому випадку рішення, дії посадових осіб органів державної виконавчої служби підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд під час розгляду справи № 733/889/17 в своїй постанові від 31 березня 2020 року, де була розглянута аналогічна скарга фізичної особи на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 168 КАС України, позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Таким чином, оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, в тому числі зазначеного в постанові про відкриття виконавчого провадження здійснюється шляхом подання до адміністративного суду позовної заяви, а не скарги і є новим спором по суті.

Приймаючи до розгляду скаргу та розглядаючи її по суті, місцевий суд вищевикладеного не врахував.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про закриття провадження у справі.

При цьому, апеляційний суд роз`яснює скаржнику, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду і що ОСОБА_1 вправі протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Відповідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року - скасувати.

Провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_5, зацікавлена особа - Держава Україна в особі Міністерства юстиції - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.05.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева