КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/8095/20

провадження № 22-ц/824/6814/2021

12 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року у складі судді Гончарука В. П.,

встановив:

10.06.2020 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору дарування частини квартири від 07 серпня 2019 року вона є власницею 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є власником Ѕ частини вказаної кватири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 2019 року.

Зазначила, що спірна квартира має загальну площу 45,4 кв.м., складається з прохідної кімнати площею 14,9 кв.м. з балконом площею 2,43 кв.м., окремої ізольованої кімнати площею 14,8 кв.м., кухні площею 8,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м. та коридору площею 4,7 кв.м.

В спірній квартирі ніхто не зареєстрований, в ній проживає відповідач разом із своєю родиною. Відповідач не надає їй ключів від вхідних дверей, не допускає ні її, ні членів її родини до її власності. Всі спроби врегулювати питання щодо порядку користування (відчуження, обміну, викупу) спірної квартири виявилися безуспішними.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд виділити їй у користування окрему ізольовану кімнату площею 14,8 кв.м., а прохідну кімнату площею 14,9 кв.м., кухню площею 8,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м. залишити в загальному користуванні. Судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що виділення у користування позивача ОСОБА_1 окремої ізольованої кімнати площею 14,8 кв.м. в двокімнатній квартирі з залишенням прохідної кімнати площею 14,9 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору в загальному користуванні сторін буде суперечити правам та законним інтересам співвласників квартири. Крім цього, в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Свої доводи мотивує тим, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що ні позивач ні її представник до суду не з`явилися, що не відповідає дійсності. Заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечення проти розгляду справи у заочному порядку вона разом із своїм представником написали після двогодинного очікування судового засідання.

Суд першої інстанції, посилаючись на норму ст. 358 ЦК України та на постанову Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гученко П. Ф. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 3/4 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування 3/4 квартири від 07 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М. А., зареєстрований в реєстрі за № 371.

23 квітня 2019 року державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Герасименко Л. Ю. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті бабусі ОСОБА_4 ј частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічної характеристики квартири, остання складається з 2 кімнат жилою площею 29,7 кв.м., у тому числі : 1-а кімната -14,9 кв.м., 2-а кімната -14,8 кв.м., кухні площею 8,1 кв.м., ванної кімнати -2,0 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 0,9 кв.м., коридору -4,7 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 2,43 кв.м., що примикає до кімнати площею 14,9 кв.м.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що кімната площею 14,9 кв.м. є ізольованою кімнатою в квартирі, оскільки відповідно до плану квартири згідно технічного паспорту (а.с. 9), кімната площею 14,9 кв.м. є запрохідною, а кімната площею 14,8 кв.м. - кімнатою суміжною з нею, що виключає можливість окремого користування кімнатами кожною стороною.

Разом з тим, зазначена невідповідність у визначенні судом статусу кімнат в квартирі не призвела до неправильного вирішення спору.

Позивачем не надано доказів про наявність технічної можливості організувати порядок користування жилими приміщеннями з виділенням кожному співвласнику по одній кімнаті з влаштуванням перегородки на відповідній відстані від стіни, суміжної з кімнатою площею 14,8 кв.м.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, що міститься в п. 6 постанови його Пленуму від 4 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями квартири.

З огляду на те, що спірна квартира не має відособлених жилих приміщень, виділення в окреме користування позивача запрохідної кімнати площею 14,9 кв.м., з залишенням за нею права користування кімнатою площею 14,8 кв.м. призведе до порушення прав іншого співвласника - відповідача ОСОБА_2 .

Таким чином, підстав для визначення порядку користування спірною квартирою не вбачається, що було правильно визначено судом першої інстанції.

Посилання позивача на те, що відповідач не допускає її до квартири, не дає їй ключів від вхідних дверей, а всі спроби врегулювати з ним питання щодо відчуження, обміну, або викупу спірної квартири виявилися безуспішними, на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи було надано переписку з дружиною відповідача, не може слугувати підставою для задоволення позову про визначення порядку користування квартирою, а вказані порушення її прав не можуть бути відновлені судом в обраний нею спосіб.

Матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності відповідача на належну йому частку в праві власності на спірну квартиру, а тому доводи апеляційної скарги про невідповідність обставинам справи зазначення в оскаржуваному судовому рішення про те, що право власності на вказану частку квартири відповідачем зареєстровано не було, є необґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права не може бути прийнято судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, справу було призначено до судового розгляду по суті на 11 січня 2021 року 15.00 год. (а.с. 41).

На а.с. 47 міститься заява позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гученка П. Ф. про розгляд справи без їх участі (а.с.47).

Відповідно до протоколу судового засідання, судове засідання було розпочато 11 січня 2021 року о 15.00 год. (а.с.48).

Письмових зауважень щодо неправильності протоколу судового засідання в частині визначення години, коли розпочалося судове засідання, стороною позивача надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач та її представник були змушені написати заяву про розгляд справи за їх відсутності після двогодинного очікування судового засідання та особистого запевнення судді про достатність доказів для задоволення позову ґрунтуються на припущеннях.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову в позові відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права.

З огляду на наведене та у відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк