Справа № 458/208/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області

у складі судді Коліщук З.М.,

секретаря судового засідання Матківської Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Турківської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), та ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно і зняття з нього накладеного обтяження,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Турківської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), та ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно і зняття з нього накладеного обтяження.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що після звернення до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 на користь сина ОСОБА_2 , йому стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 , накладено обтяження заборону відчуження. Вважає, що вказане обтяження накладено безпідставно, помилково, оскільки в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна міститься інформація про майно, власником якого він не є. Зазначає, що ніколи не був боржником, про накладення обтяження йому нічого не відомо та його ніхто не повідомляв. Обтяження не містить його дати народження та реєстраційний номер облікової картки платника податків, відсутня конкретна підстава обтяження, лише вказано, що підставою такого накладення є повідомлення б/н від 16.12.1997. З приводу цього звернувся у Турківську державну нотаріальну контору, однак у знятті обтяження йому було відмовлено та надано відповідь, що нотаріальна контора не може вилучити заборону на нерухоме майно №40674469, оскільки матеріали по накладенню заборони у Турківській державній нотаріальній конторі відсутні. Зазначає, що частка у вищевказаній квартирі належала йому на праві спільної сумісної власності. На даний час ѕ частки у спільному частковому майні квартири належить його сину ОСОБА_2 , який також володів часткою квартири на праві спільної сумісної власності та успадкував ј частки квартири після смерті брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ј частки квартири після смерті матері ОСОБА_3 . Просить визнати за ним право власності на ј частку у спільному частковому майні квартирі та зняти обтяження щодо вказаної квартири у вигляді заборони відчуження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Турківської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляд справи без його участі, покладаючись на думку суду.

Співвідповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить суд їх задовольнити.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 28.11.1996 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та зареєстрована Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації (арк. справи 8-10). Технічний паспорт на вказану квартиру виготовлено 11.11.1996 на ОСОБА_1 (арк. справи 11-12).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.02.2021 відомо, що після смерті брата ОСОБА_4 на ј частини квартири АДРЕСА_1 видано ОСОБА_2 (арк. справи 14), яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.02.2021 за № 245452613 (арк. справи 13).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2021 встановлено, що після смерті матері ОСОБА_3 на ј частини квартири АДРЕСА_1 видано ОСОБА_2 (арк. справи 16), яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 01.03.2021 за № 246303900 (арк. справи 15).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , 12.12.2006 Турківською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення б/н від 16.12.1997 зареєстровано за № 4202518 обтяження: заборона (архівний запис).

З листа в.о. завідувача Турківської державної нотаріальної контори Поливки В.І. №43/01-16 від 04.03.2021, який адресований ОСОБА_1 встановлено, що відповідно до абзацу 2 п. 3 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Турківська державна нотаріальна контора не може вилучити заборону на нерухоме майно № 40674469 накладену на підставі повідомлення б/н від 16.12.1997 та зареєстровану Турківською державною нотаріальною конторою у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 12.06.2006 за номером № 4202518 на майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю даних про обтяжувала та відсутністю матеріалів по накладенню заборони.

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є відмови власника від права власності.

Враховуючи те, що один із співвласників ОСОБА_2 успадкував по 1/4 частки квартири після смерті брата та матері, належним чином зареєстрував право власності у виді спільної частковою власності і йому на даний час належить ѕ частини квартири АДРЕСА_1 а інших, окрім позивача ОСОБА_1 , співвласників немає, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належить ј частина даної квартири на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

У пункті першому Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації та забезпечує ведення Державного реєстру прав.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 29.01.2006, державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі: договору застави (іпотеки) нерухомого майна; ухвали суду про забезпечення позову; рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно; рішення суду про визнання власника нерухомого майна банкрутом; постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; накладення заборони на відчуження нерухомого майна посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради в населених пунктах, де немає нотаріусів; інших актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих відповідно до закону. Державна реєстрація обмежень речових прав проводиться в день отримання відповідних документів місцевим органом державної реєстрації прав. Датою і часом державної реєстрації обмежень вважається дата і час обліку заяви в місцевому органі державної реєстрації прав. Документи щодо обмеження речових прав надаються особами, на користь яких встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом.

Порядок внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141.

Згідно п. 38 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить зміни до записів Державного реєстру прав у разі допущення технічної помилки, зміни відомостей про нерухоме майно, право власності та суб`єкта цього права, інші речові права та суб`єкта цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов`язані з проведенням державної реєстрації прав, - за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст.

Пунктом 75 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 868 від 17.10.2013, визначено документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є зокрема рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ст. 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором .

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Дослідивши подані докази, суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано жодного доказу щодо підстав накладення обтяження на квартиру АДРЕСА_1 та не надано відомостей про обтяжувача, а тому приходить до висновку, що обтяження у вигляді заборони порушує право позивача розпоряджатися своїм майном.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на ј частку у спільному частковому майні квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Зняти обтяження у вигляді заборони відчуження об`єкту нерухомого майна квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстроване 12.12.2006 Турківською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 4202518 на підставі повідомлення б/н від 16.12.1997.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного сулу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Турківська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), , місце знаходження: 82500, м. Турка, майдан Шевченка, 26-Б, Самбірський район, Львівська область.

Співвідповідач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено та підписано 12 травня 2021 року.

Суддя З.М. Коліщук