КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/4225/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/26488/19

12 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Фролової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного бюро розслідування, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною незаконною бездіяльністю органів державної влади,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідування, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною незаконною бездіяльністю органів державної влади, в якому просили стягнути з відповідачів солідарно на свою користь суму моральної шкоди у розмірі 120 000, 00 грн. за бездіяльність по недотриманню норм національного кримінально-процесуального законодавства України і систематичне вчинення протизаконних дій при невиконанні двох судових рішень.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч.3 ст. 382 КК України. Як зазначають позивачі, детективами НАБУ та слідчими ДБР не було виконано 4 судові рішення, у зв`язку з чим, позивачі звернулися до слідчого ДБР з клопотанням №10, відповідно до якого вони просили вжити всі заходи для безумовного виконання судових рішень; надати подання вповноваженому прокурору Управління ГПУ про погодження оголошення підозри; застосувати до підозрюваних осіб вимоги ч.1 ст.154 КПК України (відсторонити від посад до завершення досудового розслідування); залучити позивачів до участі в кримінальному провадженні № 0000998 у статусі потерпілих, і намітити план слідчих дій і заходів, почерговість їх виконання; допитати позивачів у статусі потерпілих 12 березня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання №10. На підставі наведеного позивачі звернулися зі скаргою до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 18 квітня 2019 року дану скаргу задоволено. 28 квітня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України. В подальшому позивачі звернулися з клопотанням №11, в якому просили вручити підозру слідчому Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопику В.В. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Матійчука Г.О. від 28 травня 2019 року дану скаргу задоволено та зобов`язано слідчого Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві Чопика В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000996 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 №11 від 06.05.2019. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 20 червня 2019 року було частково задоволено скаргу позивачів та скасовано постанову слідчого Другого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Чопика В.В. від 12.03.2019 про відмову у задоволенні клопотання, також зобов`язано слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019.Станом на момент звернення з відповідним позовом до суду, позивачі зазначають, що вказані ухвали слідчих судді Печерського районного суду м. Києва не виконані, що в свою чергу спричинило позивачам моральну шкоду.

Розмір моральної шкоди позивачі розрахували на основі рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000,00 Євро за невиконання рішення суду, що еквівалентно 60 000, 00 грн. Оскільки відповідачем ДБР не було виконано два рішення суду, позивачі вважають, що розмір моральної шкоди становить 120 000,00 грн., які останні просили стягнути з відповідачів на свою користь.

05.12.2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила до заявленої суми позовних вимог про стягнення моральної шкоди додати ще 13 085,92 грн.

Також 05.12.2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду клопотання, в якому, зокрема, просили до заявленої суми позовних вимог додати ще 16 772,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного бюро розслідування, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною незаконною бездіяльністю органів державної влади відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, в якій просили скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на відшкодування моральної шкоди 161 857,00 грн. в рівних частинах на їх користь.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначали, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем були виконані два судових рішення Печерського районного суду міста Києва, невиконання яких і були підставою для звернення до суду з даним позовом. Вказували на те, що суд не надав належної оцінки доказам щодо не виконання відповідачем судових рішень, таким чином порушивши ст. 89 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити, закрити провадження у справі № 761/26488/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказувало, що всі дії слідчого Другого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. були вчинені в рамках та в строки відповідно до чинного законодавства України. Ухвали суду від 20.06.2019 року та від 28.05.2019 року на які посилаються позивачі не містять вказівки суду щодо вчинення певних дій службовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. Посилалося на те, що позивачами не надано жодного доказу щодо конкретної шкоди, наявність протиправних дій та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні також не підтверджено позивачами. Вважає, що оскільки розгляд позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною належить до розгляду в порядку КПК України, то провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч.3 ст. 382 КК України.

Кримінальне провадження № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 3 ст. 382 КК України розпочато на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03.10.2018 (справа №760/24637/18), якою зобов`язано детективів Національного антикорупційного бюро України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 11.09.2018 щодо можливого вчинення неправомірних дій детективом Національного антикорупційного бюро України, які полягають у невиконанні ухвали слідчого судді.

Постановою прокурора першого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Щур І.В. від 07.12.2018 до вказаного кримінального провадження приєднано кримінальні провадження № 0000997 від 10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 256 КК України та № 0000998 від 12.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Постановою прокурора першого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Щур І.В. від 19.02.2019 підслідність у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України визначено за територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві.

01 березня 2019 року начальником Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України доручено слідчим групи слідчих у складі всіх слідчих вказаного відділу. Старшим групи слідчих призначено слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопика Віталія Віталійовича.

В ході досудового розслідування, 11 березня 2019 року надійшло клопотання № 10 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому останні просили вжити всіх заходів для виконання детективами НАБУ рішень суду, надати подання прокурору у вказаному кримінальному провадженні про погодження оголошення підозри окремим детективам НАБУ, застосувати відсторонення окремим детективам НАБУ та інші процесуальні та слідчі дії.

12 березня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання №10 та на адресу ОСОБА_1 направлено копію постанови про відмову у задоволенні клопотання (копія супровідного листа від 12.03.2019 №4747/03-2019вих), а на адресу ОСОБА_2 направлено роз`яснення (копія супровідного листа від 12.3.2019 №4747/03-2019вих).

Як вбачається із копії Скарги №20-П від 18.03.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду м. Києва в порядку ч.1 ст.303 КПК України на бездіяльність слідчого ДБР м. Києва по не реагуванню Клопотання №10, або на постанову про відмову у його задоволенні.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 18 квітня 2019 року дану скаргу задоволено.

Було зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, що здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000998 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019, про що повідомити заявника.

28 квітня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України.

Супровідними листами №7800/03-2019вих та №7956/03-2019вих на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено копію постанови про закриття вказаного кримінального провадження.

В ході досудового розслідування, 06 травня 2019 року надійшло клопотання № 11 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому останні просили вручити підозру слідчому Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопику В.В.

Супровідним листом від 08.05.2019 №8227/03-2019вих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повідомлено про те, що 28.04.2019 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України, а відтак клопотання не підлягає розгляду у межах досудового розслідування даного кримінального провадження.

Супровідним листом від 13.05.2019 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Генеральною прокуратурою України було скеровано ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2019.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Матійчука Г.О. від 28 травня 2019 року дану скаргу задоволено.

Було зобов`язано слідчого Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві Чопика В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000996 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 №11 від 06.05.2019 в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити заявників.

Як вбачається із копії супровідного листа Печерського районного суду м. Києва, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2019 було скеровано до ДБР 21.06.2019 року.

Як вбачається із копії Скарги №25-П від 08.05.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду м. Києва в порядку ч.1 ст.303 КПК України на постанову про відмову у задоволенні Клопотання №10.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 20 червня 2019 року дану скаргу задоволено частково, скасовано постанову слідчого Другого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Чопика В.В. від 12.03.2019 про відмову у задоволенні клопотання; зобов`язано слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Відмовляючи позивачу у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їм шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому сам факт винесення ухвал слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивачів зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, що здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 00000998 розглянути відповідно до чинного законодавства клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019, про що повідомити заявника, у відповідності до вимог ст.. 220 КПК України та зобов`язано слідчого територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Києві Чопика В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадження № 0000996 розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 11 від 06.05.2019 року, згідно ст.. 220 КПК України, в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити належним чином заявників, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачам моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачами ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їм моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачами норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищезазначеними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо клопотання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про закриття провадження у справі, колегія судді вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки позивачі не заявляли вимог щодо визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання судових рішень, а вимоги стосувалися лише стягнення моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: