ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3443/21
провадження № 2/753/4919/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гусак О.С.,

за участю секретаря Рупак О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідно до свідоцтв про право власності він є власником вказаної кімнати, в якій зареєстрована його колишня дружина - ОСОБА_2 , яка не проживає за місцем своєї реєстрації і не сплачує витрати по утриманню квартири. Зазначив, що перебуваючи у шлюбі позивачем сумісно з відповідачем та її матір`ю було придбано квартиру АДРЕСА_2 , де на теперішній час проживає відповідач. Реєстрація відповідача у спірній кімнаті створює позивачу перешкоди в реалізації права володіння, користування і розпорядження належним майном, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, а відповідач заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що у спірній кімнаті вона не проживала, а в період зареєстрованого шлюбу з позивачем вони проживали у квартирі по АДРЕСА_1 , де вона проживає і на теперішній час.

Представник третьої особи Дарницького районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві у судове засідання не з`явився та будь-яких письмових пояснень на адресу суду не направив, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником кімнати № АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 жовтня 2016 року (а.с.16).

Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 22 лютого 2021 року, в спірній кімнаті зареєстрована відповідач ОСОБА_2 а (а.с.23).

Встановлено, що з 2 жовтня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2020 року (а.с.15).

З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім`ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення.

У ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, та була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 на підставі дозволу власника - позивача у справі.

Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду відповідачем не надано.

З пояснень відповідача встановлено, що вона фактично ніколи не проживала у спірній кімнаті.

Окрім того, факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом про кількість фактично проживаючих осіб від 1 лютого 2021 року (а.с.18).

Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (стст.379, 382 ЦК).

Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом.

Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв`язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном.

Крім того, за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач будучи зареєстрованою у спірній кімнаті, однак фактично не проживаючи в ній порушує право позивача вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, а також покладає на ОСОБА_1 додаткові матеріальні витрати по оплаті комунальних платежів, а тому вимога про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 265, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Гусак О.С.

Повний текст судового рішення складено 5 травня 2021 року.