Справа № 344/9319/19
Провадження № 2/344/544/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С.О., за участі секретаря судового засідання Герлан Н.В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що позивачу видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачі не проживають в спірній квартирі більше трьох років. Тому позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов.

Представник позивача надав перед судом пояснення про те, що відповідачку вселено в спірну квартиру як члена сім?ї позивача, оскільки вона була одружена з сином позивача, але після розірвання шлюбу з сином позивача відповідачка та її син втратили право на проживання в спірній квартирі; відповідачі не проживають в спірній квартирі з 2015 року; на квартиру було видано свідоцтво про право власності, але в 2005 році його визнано недійсним через не врахування прав ОСОБА_5 ; будь-які перешкоди відповідачам в користуванні квартирою не вчинялись; відповідач не проживала в спірній квартирі без поважних причин; позивач надіслав відповідачці листа за спірною адресою і відповідач не отримала лист; актами огляду зафіксовано, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2015 року; відповідач не надала доказів, що їй перешкоджають проживати в спірній квартирі; рішенням суду визнано право проживання відповідача в спірній квартирі; в 2015 році було два випадки неправомірних дій сина позивача щодо відповідачки; перешкоджали відповідачці у користуванні спірною квартирою з 2009 по 2016 роки, а з 2016 відповідачка не проживає в квартирі без поважних причин; відповідачка не може користуватись спірною квартирою, оскільки має дитину від іншого чоловіка.

В судовому засіданні відповідачка надала перед судом пояснення про те, що позивач не проживав в спірному житлі; приватизація спірного житла була скасована; позивач чинить перешкоди відповідачці в проживанні в спірній квартирі; син позивача бив її і її сина і тому вона була змушена виїхати із спірної квартири; позивач не є власником спірної квартири; відповідачка використала грошові кошти для здійснення ремонтних робіт, які належали її батькам; позивач змінив замки до дверей і не допускає відповідача в квартиру; відповідач неодноразово зверталась до позивача надати ключі; в спірну квартиру було вселено іншу дружину сина позивача; після отримання квартири позивач прожив в ній один рік і виїхав; син позивача бив відповідачку, в період, коли вона перебувала в стані вагітності; відповідач повторно вселилась в квартиру в 2006-2007 роках; в 2017 році син відповідача в чергове побив відповідачку; відповідачка бажає вселитись в спірну квартиру, чому перешкоджає позивач.

В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що він неодноразово звертався до позивача та його дружини, які є його дідом і бабою для отримання ключів від спірної квартири; просив сина позивача, який є батьком відповідача надати дозвіл на повернення в спірну квартиру, але усі відмовили в цьому.

Судом встановлено наступні обставини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надав перед судом показання про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі від п?яти до десяти років; на даний час відповідач не проживає в спірній квартирі; відповідачів немає в спірній квартирі 2, 3 роки або більше 5 років; від 7, 8 до 10 раз свідок приходив в спірну квартиру захищати відповідачку від нападів на неї її чоловіка, який є сином позивача; позивач буває біля квартири кілька раз на місць; позивач проживає в с. Лисці; протягом двох місяців останнього року в спірній квартирі проживав син позивача зі своїю дружиною.

Свідок ОСОБА_7 надала перед судом показання про те, що колишній чоловік відповідачки одружився повторно; ремонт в спірній квартирі зробив син позивача; відповідачка забрала всі меблі і пральну машину; на даний час відповідачі не живуть в спірній квартирі; свідок шокована претензіями відповідачів на квартиру; свідок вважає аморальним для відповідачки претендувати на спірну квартиру; відповідач обманює і бреше; квартиру отримав позивач, а не син позивача; відповідачка немає прав на спірну квартиру; відповідачці слід відчепитись від спірної квартири; грошей відповідача в квартирі немає; відповідач безпідставно прописалась в спірній квартирі; позивач не живе щоденно в спірній квартирі; в квартирах відповідного будинку живуть ті, хто працював на заводі.

21/05/1985 видано ордер позивачу на вселення в спірну квартиру.

Відповідно до довідки від 03/05/2019 АДРЕСА_2 .

19/04/2019, 18/10/2018 складено акти обстеження житлових умов про не проживання відповідачів в спірній квартирі.

Відповідачі в судовому засіданні визнали перед судом обставину не проживання ними в спірній квартирі в спірний період.

Так в ч. 1 ст. 81 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до інформації №167598670 за ОСОБА_3 зареєстровано будинок в с. Старий Лисець.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвали шлюб 27/06/2003.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03/03/2005 визнано за відповідачами право користування спірною квартирою та визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру.

В ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини наявності у відповідачів права на користування спірною квартирою встановлено судовим рішенням від 03/03/2005.

Крім цього в постанові Верховного Суду від 25/06/2018 вказано, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 25/04/2017 визнано відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою; рішенням апеляційного суду зазначене рішення скасовано та в позові відмовлено з тих підстав, що замки в квартирі було змінено, відповідачам погрожували, відповідач неодноразово через це зверталась до правоохоронних органів.

Отже обставини конфлікту щодо перешкоджання позивачем та його сином відповідачам в користуванні спірною квартиро, зміни замків, погроз і насильства вже встановлено судовим рішенням.

Отже позивач та його представник не надали суду доказів того, що відповідачці було надано можливість використовувати її визнане судовими рішеннями від 03/03/2005 та від 25/06/2018 право на користування спірною квартирою.

Так само в судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що відповідач добровільно не користувалась спірною квартирою з 2015 року, а в наступному змінив свої пояснення, що відповідач не користувалась квартирою з 2016 року.

Отже саме представник позивача визнав в такий спосіб обставину надання суду неправдивого пояснення щодо початку періоду відмови позивача від її права.

Разом з цим рішення Верховного Суду ухвалено 25/06/2018, відповідно в ньому враховано спірні обставини на час ухвалення судового рішення, оскільки судовий розгляд здійснено за триваючим спором. По-друге, в рішенні Верховного Суду вказано, що ОСОБА_1 подав позов у листопаді 2016 про визнання відповідачки такою, що втратила право на проживання. Отже спірний період, що наведено позивачем в даному спорі вже отримав юридичну оцінку в спорі, розгляд якого завершився ухваленням судового рішення Верховним Судом.

Так в рішенні Верховного Суду вказано, що саме на позивача законом покладено обов?язок довести, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважної причини. Так само на позивача покладено обов?язок спростувати пояснення відповідачів про те, що позивач чинить їм перешкоду в користуванні спірної квартирою.

При цьому в постанові Верховного Суду вже розміщено юридичну оцінку обставини, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірною квартирою.

В судовому засіданні відповідачами надано перед судом пояснення про те, що вони неодноразово просили позивача надати можливість користуватись спірною квартирою і їм таку можливість не було забезпечено, а перешкоди існують і створюються й надалі.

При цьому наявність у відповідачки інших дітей, крім відповідача не визначена законом в якості правової підстави в припиненні права користування житлом, як про це в судовому засіданні надав перед судом пояснення адвокат позивача.

Відповідно до ст. 47 Конституції України Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Отже відповідачі отримали право на користування спірним житлом. Їх право на користування спірним житлом також визнано судовим рішенням.

Позивач не подав суду доказу припинення права користування відповідачами спірним житлом.

Приватизація спірної квартири без врахування права відповідачки на відповідну квартиру визнана незаконною судовим рішенням.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Отже позивачу належать такі ж права, як і відповідачам.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

В ст. 71 ЖК УРСР вказано, що, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Так, судовими рішеннями вже було встановлено поважність відсутності відповідачів в спірному житлі.

При цьому придбання відповідачем речових прав на інше житло не визначено правовою підставою для припинення права користування спірним житлом.

Крім цього в ч. 1 ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже позивачу належить право звернутися до суду з позовом про захист його порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Однак позивач не довів перед судом обставину порушення відповідачами будь-якого права позивача. Так, по-перше, позивач не є власником спірного житла. По-друге, судовим рішенням вже встановлено, що приватизація спірного житла, без врахування прав та охоронюваних інтересів відповідачів визнана незаконною. По-третє, судовим рішення вже встановлено, що позивач чинив, а за поясненнями відповідачів і на час вирішення спору продовжує чинити відповідачам ті ж самі перешкоди у реалізації їх прав щодо спірного житла.

Таким чином дії позивача спрямовано виключно на зловживання його правом на звернення до суду.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Крім цього в ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Однак в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.