Провадження № 2/761/29/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Шевченківськийрайонний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Кутіковій М.Г.,

за участіпредставникапозивача: Пшечук О.В. ,

ОСОБА_2 : ОСОБА_14.,

відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2015 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка була розподілена судді ОСОБА_8

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_8 у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.11.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2017 року справа надійшла в провадження судді Рибака М.А .

У зв`язку із закінченням п`ятирічних повноважень судді Рибака М.А. на підставі розпорядження керівника апарату суду від 22.11.2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2018 року, справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 13.07.2017 року позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №К2Н0АU00056064 від 10.03.2006 року у розмірі 42 038,27 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.09.2015 року становить 913 871,59 грн.

Вимоги обгрунтовані тим, що 10.03.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_5 (далі - Позичальник) був укладений кредитний договір №К2Н0АU00056064 згідно з яким Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 12 436,82 долари США строком користування до 07.03.2013 року.

Після реєстрації шлюбу 25.11.2011 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Як зазначає позивач, він виконав власні зобов`язання в повному обсязі та надав кошти в користування Позичальника, проте Позичальник власні зобов`язання порушив та кредитні кошти в повному обсязі не повернув внаслідок чого станом на 11.09.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 42 038,27 доларів США яка складається з: заборгованість за кредитом - 5 520,33 доларів США, 8 853,92 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 212,58 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 26 451,44 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені договори поруки між Банком та ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .

На виконання п.5 Договору поруки позивач направив відповідачам повідомлення про невиконання зобов`язань за договором №К2Н0АU00056064. Проте вимоги були залишені без задоволення, як зазначається в позові.

В судовому засіданні представник Банку підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того представник зазначив, що так як вартості заставного майна не достатньо тому Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Боржник та Поручителі не надали доказів належного виконання зобов`язань та повернення кредитних коштів в повному обсязі. Представник зазначила, що у відповідності до пунктів 11 та 12 Договору поруки кредитором було пред`явлено вимогу до Поручителя, що підтверджується реєстром відправки вимоги в межах 5 річного строку;відповідачі не заявляли вимогу про припинення договору поруки,а тому порука вважається дійсною до моменту поки судом не буде встановлено факт припинення договору. Щодо позовної давності представник пояснила, що строк виконання зобов`язань сплив 07.03.2013 року, а Банк звернувся до суду з позовом 01.10.2015 року, тобто до спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні ОСОБА_5 заперечила проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що до вересня 2011 року вона належним чином виконувала власні зобов`язання за кредитним договором, а потім у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань було передано у власність Банку автомобіль на придбання якого було надано кредит та який перебував у заставі Банку. Як зазначає відповідач, за домовленістю з Банком було вирішено, що після передачі заставного майна та звернення на нього стягнення зобов`язання за кредитним договором припиняються, а тому відповідач вважає, що зобов`язання за кредитним договором є припиненими. Крім того, відповідач просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки строк позовної давності сплинув 19.09.2014 року, проте позивач звернувся до суду з позовом в 2015 році.

Представник ОСОБА_6 просила відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що Позичальник припинив виконувати власні зобов`язання у травні 2011 року, а 13.06.2011 року Банк направив позичальнику повідомлення про дострокове погашення заборгованості. При цьому поручителя не було повідомлено про зазначене. Таким чином оскільки вимоги до поручителів позивачем не були пред`явлені в передбачений законом термін вимоги Позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню за вимогами ст.559 ЦК України. 19.09.2011 року Банку було передано заставне майно для подальшої реалізації. А тому як зазначає представник, 19.06.2011 року зобов`язання було припинено шляхом виконання ст.599 ЦК України, а саме: передачі заставного майна згідно вимог ст.600 ЦК України, якою передбачено що зобов`язання припиняються за згодою сторін внаслідок передання позичальником кредиторові відступного.

В судовому засіданні ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що порука припинилась.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України).

Згідно до статті 1054 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у редакції чинній на час правовідносин сторін, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням); то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено в судовому засіданні, 10.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_5 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №К2Н0АU00056064 за умовами якого Банк надав Позичальнику кошти в сумі 9 118,00 доларів США строком до 07.03.2013 року для придбання автомобіля, а також у розмірі 3 318,83 долари США на сплату страхових платежів, зі сплатою 12% річних.

Крім того, 10.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_7 (далі - Поручитель) був укладений Договір поруки №К2Н0АU00056064; 10.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_6 (далі - Поручитель) був укладений Договір поруки №К2Н0АU00056064; 10.03.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_4 (далі - Поручитель) був укладений Договір поруки №К2Н0АU00056064.

За умовами вказаних Договорів Поручителі поручилися перед Банком за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором №К2Н0АU00056064 від 10.03.2006 року.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, автомобіль «ДЕУ», державний номер НОМЕР_1 був переданий в заставу Банку за Договором застави від 10.03.2006 року та за актом від 19.09.2011 року автомобіль було передано Банку.

В державному реєстрі обтяжень рухомого майна 23.11.2011 року було зареєстроване звернення стягнення на автомобіль.

З копії довідки-рахунку вбачається, що автомобіль було відчужено за 32 400,00 грн.

ОСОБА_7 після реєстрації 29.10.2004 року шлюбу змінив прізвище на « ОСОБА_7 ».

ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Як встановлено судом, банк повністю виконав умови кредитного договору та надав ОСОБА_5 кредит.

Позичальник не заперечувала отримання кредиту.

Між тим, ОСОБА_5 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором і останній платіж (дата зарахування) з метою погашення заборгованості за вказаним договором був нею здійснений в травні 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, листами від 25.08.2015 року Банк направив ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повідомлення про невиконання зобов`язань за кредитним договором, прохання сплатити прострочену заборгованість, а у разі несплати простроченої заборгованості, на підставі ст.1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, аналогічний лист був направлений позичальнику 18.06.2011 року.

Як вбачається з листа, Банк вказав про сплату простроченої заборгованості чи всієї суми кредиту протягом 30 днів з дати одержання повідомлення.

Вказану обставину позивач не спростував під час слухання справи.

Пунктом 1.1 Кредитного договору встановлено дату погашення кредиту - 07 березня 2013 року.

Умовами кредитного договору не передбачено збільшення термінів позовної давності.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, як встановлено судом, позивач змінив строк виконання зобов`язання за договором, направивши вимогу від 18.06.2011 року.

За таких обставин, у позивача відсутні підстави для стягнення з боржника заборгованості за процентами, а також неустойки після закінчення строку дії кредитного договору, проте вимог про застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, він не заявляв.

Викладене відповідає висновкам Верховного Суду Касаційного цивільного суду, які відображені у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 757/22765/15-ц, провадження 61-12227св18.

У свою чергу, ОСОБА_5 як позичальник зобов`язана була повернути кредит в повному обсязі до часу, зазначеному у вимозі від 18.06.2011 року. В той же час ОСОБА_5 заявила про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 1 ст.261 ЦК України зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене право та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний суд України зауважив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Матеріали справи доводять, що про обізнаність порушеного права позивач знав достеменно, оскільки 18 червня 2011 року звернувся до позичальника про дострокове повернення кредитних коштів, в порядку ст.1050 ЦК України, через несплату чергових платежів.

Умови укладеного кредитного договору не містять письмово погодженого збільшення строку позовної давності.

Як видно з матеріалів справи, останній платіж з погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 здійснила в травні 2011 року.

Згідно штампу вхідної кореспонденції суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду лише 05 жовтня 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно положення ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи.

Приписами ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки.

Згідно ч 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

В п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, роз`яснено, що пред`явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання.

Частиною 4 ст. 559 ЦК такожпередбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки.

У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що основне зобов`язання згідно умов кредитного договору, діяло до 07.03.2013 року, однак банк змінив строк виконання основного зобов`язання.

Так відповідно, до вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.06.2011 року яку надіслано Позичальнику - ОСОБА_5 , було встановлено новий строк виконання зобов`язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги, яку було отримано боржником у червні 2011 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, договори поруки, укладені між банком та Поручителями припинилися у липні 2011 року, оскільки до цього строку, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано представником банку не пред`явлено вимоги до поручителів і така вимога була пред`явлена лише 25.08.2015 року, тобто із спливом чотирьох років, після того як договори поруки припинилися.

Судом також встановлено, що останній платіж по кредиту відповідачем ОСОБА_5 було здійснено в травні 2011 року, вимога до поручителів була пред`явлена 25.08.2015 року, тобто поза межам строку дії поруки. Розрахунку заборгованості поручителів по черговим платежам в межах строку дії поруки позивачем суду не надано, іншими доказами заборгованість також не доведена, у зв`язку з чим порука припинилася.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом встановлено припинення поруки поручителів та пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24 лютого 2021 року

Суддя: Н.Г. Притула