Єдиний унікальний номер 226/2928/20
Номер провадження 22-ц/804/1141/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Редько Ж.Є. в місті Мирнограді Донецької області, повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року, в справі номер 226/2928/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року до Димитровського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12.02.2020 року його прийнято на роботу в ПрАТ «ШУ «Покровське» на посаду гірничого майства підземного з повним робочим днем в шахті.

Наказом по підприємству №1675 кп від 27.07.2020 року позивача переведено на посаду помічника начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті.

Наказом по підприємству №830-кзвід 14.08.2020 року його звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

В порушення законодавства про оплату праці відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні.

03.09.2020 року та повторно 10.10.2020 року позивач звертався до підприємства із заявами про проведення з ним розрахунку та надання довідок, але відповіді ним не отримано.

З врахуванням уточнень позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33731,64 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Судом встановлені обставини справи, проте, вони неправильно ним тлумаченні. Судом допущено неповноту розгляду справи, в основу рішення покладено сумнівні докази, що потягло ухвалення незаконного рішення та порушення конституційних прав позивача.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги заяву позивача від 03.09.2020 року.

В порушення трудового законодавства України відповідач мав виплатити йому всю заробітну

плату не пізніше 07.09.2020 року або положити її на депозит.

Виплачена йому премія неправильно нарахована за липень 2020 року, що не перевірено судом.

06 квітня 2021 року на електрону адресу апеляційного суду від відповідача ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 85-88).

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ШУ «Покровське» у період з 12.02.2020 року по 07.08.2020 року (а.с. 10-13).

З заяв ОСОБА_1 від 08.08.2020 року та 14.08.2020 року вбачається, що він просив звільнити його за власним бажанням, останнім днем роботи вважати 07.08.2020 року та видати наказ про його звільнення 14.08.2020 року (а.с. 38, 39).

Відповідно до наказу №830ку від 14.08.2020 року позивача звільнено з посади помічника начальника дільниці ШТ-З з 07.08.2020 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а.с. 38).

Відповідно до довідки ПрАТ «ШУ «Покровське» від 30.12.2020 року при звільненні ОСОБА_1 були нараховані такі суми: компенсація за невикористану відпустку за 30 днів 28051,20 грн, заробітна плата за 5 днів 3146,95 грн, доплата за вислугу років 7401,90 грн, доплата до середнього заробітку за червень 2020 року 4662,59 грн, компенсація за невиплачену вислугу років 16,01 грн, а всього нараховано 43278,65 грн , утримано 8872,12 грн, до видачі 14.08.2020 року 34406,53 грн.

Крім того, позивачу нарахована премія за фактично відпрацьовані дні у сумі 3638,45 грн, яка після утримання обов`язкових платежів в розмірі 745,88 грн, склала 2892,57 грн та підлягала до виплати на

07.09.2020 року (на 07.09.2020 року рахунок у Банку закритий). 6 жовтня 2020 року сума в розмірі 2892,57 грн перерахована на рахунок, який відкритий 06.10.2020 року (а.с. 44).

З історії по картковому рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що ОСОБА_1

14.08.2020 року виплачена заробітна плата у розмірі 34406,53 грн (а.с. 9).

10.09.2020 року на адресу ОСОБА_1 ПрАТ «ШУ «Покровське» відправлено лист повідомлення про нарахування йому після звільнення додаткових грошових коштів у сумі 2892,57 грн за результатами роботи дільниці і шахти за серпень 2020 року з проханням з`явитись на підприємство для їх отримання або повідомити банківський рахунок, на який можливо перерахувати вказану суму, про що свідчить опис вкладення у цінний лист Укрпошти, який 25.09.2020 року повернутий назад підприємству за закінченням терміну зберігання (а.с. 41-42).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки роботодавець вчинив дії з виплати належної працівнику при звільненні заробітної плати, виконавши свій обов`язок, передбачений ст. 116 КЗпП України.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ШУ «Покровське» у період з 12.02.2020 року по 07.08.2020 року.

Наказом № 830ку від 14.08.2020 року позивача звільнено з посади помічника начальника дільниці ШТ-З з 07.08.2020 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням.

Відповідно до довідки ПрАТ «ШУ «Покровське» від 30.12.2020 року при звільненні ОСОБА_1 були нараховані такі суми: компенсація за невикористану відпустку за 30 днів 28051,20 грн, заробітна плата за 5 днів 3146,95 грн, доплата за вислугу років 7401,90 грн, доплата до середнього заробітку за червень 2020 року 4662,59 грн, компенсація за невиплачену вислугу років 16,01 грн, а всього нараховано 43278,65 грн , утримано 8872,12 грн, до видачі 14.08.2020 року 34406,53 грн.

Крім того, позивачу нарахована премія за фактично відпрацьовані дні у сумі 3638,45 грн, яка після утримання обов`язкових платежів в розмірі 745,88 грн, склала 2892,57 грн та підлягала до виплати на

07.09.2020 року (на 07.09.2020 року рахунок у Банку закритий). 6 жовтня 2020 року сума в розмірі 2892,57 грн перерахована на рахунок, який відкритий 06.10.2020 року.

З історії по картковому рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що ОСОБА_1 14.08.2020 року виплачена заробітна плата у розмірі 34406,53 грн.

10.09.2020 року на адресу ОСОБА_1 ПрАТ «ШУ «Покровське» відправлено лист повідомлення про нарахування йому після звільнення додаткових грошових коштів у сумі 2892,57 грн за результатами роботи дільниці і шахти за серпень 2020 року з прохання з`явитись на підприємство для їх отримання або повідомити банківський рахунок, на який можливо перерахувати вказану суму, про що свідчить опис вкладення у цінний лист Укрпошти, який 25.09.2020 року повернутий назад підприємству за закінченням терміну зберігання.

З аналізу наведено вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки 14.08.2020 року позивач не працював, відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України настає тільки після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.

Отже, ПрАТ «ШУ «Покровське» вчасно виконало свої зобов`язання передбачені ст. 116 КЗпП України, а саме виплатило при звільненні ОСОБА_1 всі належні суми.

Перерахована 6 жовтня 2020 року сума премії в розмірі 2892,57 грн на рахунок, який відкритий 06.10.2020 року, не могла бути нарахована позивачу на день його звільнення з підстав, передбачених Колективним договором та Положенням про оплату праці ПрАТ «ШУ «Покровське» (п. 5.2 та п. 2.1 відповідно), і суд першої інстанції дійшов правильного висновку з цього питання.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, про не прийняття до уваги заяву позивача від 03.09.2020 року та виплати належної премії не пізніше 07.09.2020 року, є безпідставними, оскільки заява від 03.09.2020 року не є вимогою про розрахунок, передбаченою ч. 1 ст. 116 КЗпП України, та стосується інших питань, які не є предметом спору.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику

Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 12 травня 2021 року.

Суддя: