печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7667/21-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судових засідань - Брачун О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, заподіяною бездіяльністю державних органів,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 115, 90 грн, в якості компенсації матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю державних органів в особі відповідачів у справі та судові витрати, понесені у вигляді витрат на правову допомогу, у розмірі 4 000, 00 грн.

Відповідно до наведеного позивачем розрахунку матеріальної шкоди у розмірі 115 90 грн, вона складається з 98, 90 грн - суми витрат на направлення запиту до Управління з прав людини та верховенства права Департаменту ради Європи з питань виконання рішень ЄСПЛ, та 17, 00 грн - на направлення запиту до Міністерства юстиції від 05 січня 2021 року.

В обґрунтування позову вказано, що рішенням Великої Палати Європейського суду від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші про України», Європейський Суд постановив вилучити зі свого реєстру (strike out) 12 148 заяв, відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та передати їх Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, рішення 15.10.2009), у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п`ятому пункті резолютивної частини зазначеного рішення, та сплати боргу за рішенням національного суду. Державним органам України було також запропоновано інформувати Комітет про прогрес, досягнутий у створенні спеціального механізму і у своїй роботі, щодо не опрацювання довгострокового вирішення розглянутих Європейським судом питань. Зокрема, зважаючи на накладені судом жорсткі часові рамки для переоцінки ситуації (а саме - до 12 жовтня 2019 року) державним органам запропонувати надати у строк до 15 лютого 2018 року дорожню карту заходів, які необхідні вжити для вирішення цієї проблеми, із чітким часовим графіком. 22 лютого 2018 року Урядовий уповноважений повідомив Комітет міністрів про те, що план дій перебуває на стані розробки та не буде наданий КМ РЄ до визначеної дати - 15 лютого 2018 року.

Як зазначено у позовній заяві, спочатку позивач, отримавши повідомлення від Великої Палати ЕСПЛ зрадів та чекав на якісь дії від урядових осіб української влади. На жаль, понад три роки позивач не отримав ані виплат, ані компенсації за рішенням національних судів. Більше того - навіть належної відповіді на питання до відповідних державних установ про хоч якийсь створений механізм, щодо відшкодування ніхто від держави Україна позивач на теперішній час так і не отримав.

Отже, не маючи можливості самостійно отримати інформацію, стосовно справи, яка протягом більш ніж 10 років не виконується національними судами та внаслідок незаконної бездіяльності відповідачів, встановленої судовим рішенням, позивачу доводиться нести додаткові витрати, що причиняє додаткову матеріальну шкоду. Позивач наголошує, що якщо б відповідачі своєчасно виконали свої обов`язки та у строк запровадили ефективний механізм виконання судових рішень національних судів, позивачу б не було потрібно витребувати цю всю інформацію писати листи, запити та інше. При належному виконанні відповідачами своїх обов`язків та норм чинного законодавства, він би вже давно отримав би грошові кошти, за національним судовим рішенням, котре не виконується більше 10 років, і не турбував би нікого своїми запитами, як він зазначив. При цьому не витрачав додаткові матеріальні кошти на послуги адвокатів, поштові послуги і таке інше.

Таким чином, позивач звернувся до суду із цим позовом, посилаючись на бездіяльність відповідачів щодо тривалого невиконання рішень національних судів, які він ідентифікувати не може, але з приводу яких він звертався до Європейського суду з прав людини із заявою, яка була приєднана до справи «Бурмич та інші проти України», а отже виключена з реєстру.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання заяви по суті позову.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

11 лютого 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

16 лютого 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

19 лютого 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.

06 квітня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про зміну порядку розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Велика Палата Європейського суду з прав людини листом від 12 жовтня 2017 року повідомила позивача (заявника із заявою № 71619/12), що 26 червня 2017 року Велика Палата прийняла рішення, у якому встановила, що заяви у справі «Бурмич та інші проти України» (№ 46852/13 та ін.), у тому числі ОСОБА_1 , є частиною процедури виконання пілотного рішення у справі «Іванов проти України» № 40450/04 від 15 жовтня 2009 року. Зокрема, суд вирішив, що відшкодування за системну проблему, встановлену у рішенні у справі «ОСОБА_2», має бути надано у межах процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів. Рішення було проголошено 12 жовтня 2017 року.

Судом встановлено, що рішення Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України» є рішенням про вилучення заяв з реєстру справ Суду відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції та передачу їх Комітету міністрів Ради Європи, з метою їх розгляду у межах вжиття заходів загального характеру для виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».

Пунктом 204 цього рішення передбачено, що недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру у межах виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі наданням належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, встановленим зазначеним рішенням.

В пункті 215 рішення вказано, що вирішення цих заяв і 12143 заяв, є більшою мірою частиною процесу виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_2 , а відшкодування за системну проблему, констатовану у рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», має бути надано всім потерпілим, у тому числі тим, хто вже подав заяви до Суду, у межах процедури виконання, яка здійснюється під наглядом Комітету міністрів.

Відповідно, усі вищезгадані справи слід розглядати в межах процедури виконання рішення по справі ОСОБА_2 та довести до відома Комітету Міністрів як органу відповідального за забезпечення того, або всі особи, що постраждали від констатованої в пілотному рішенні системної проблеми, в тому числі заявники по цій справі, домоглися справедливості та отримали відшкодування.

З огляду на відповідні повноваження Суду та Комітету Міністрів за статтями 19 та 46 Конвенції, Суд дійшов висновку, що подальший розгляд цих справ є недоцільним з огляду на цілі Конвенції. Перед ним постала потреба вирішити, чи слід йому за таких обставин скористатися своїми повноваженнями за статтею 37 § 1 (c) щодо вилучення заяв з реєстру справ.

Суд нагадує, що процедура пілотного рішення має на меті допомогти Договірним державам у виконанні їхньої ролі в системі Європейської конвенції з прав людини. Таким чином, вони мають вирішувати ідентифіковану системну проблему на національному рівні, з тим щоб визнати за усіма дійсними чи потенційними потерпілими права та свободи, визначені в Конвенції, пропонуючи їм швидке відшкодування та зменшуючи тим самим навантаження на Суд.

З огляду на той факт, що інтереси реальних або потенційних потерпілих від системної проблеми, що є предметом розгляду, будуть адекватніше захищені в межах процедури виконання, Суд вважає, що це не найкращим чином відповідатиме цілям Конвенції, якщо він продовжить розгляд справ, подібних до справи ОСОБА_2 . Суд дійшов висновку, що продовження розгляду цієї справи не було виправданим. Залишилося з`ясувати чи «повага до прав людини» вимагала, незважаючи на це, продовжити такий розгляд.

У всіх справах, де було виявлено системну проблему та винесено пілотне рішення, кожен заявник фактично є «потерпілим», який має право на те, щоб пілотне судове рішення було повністю виконано на національному рівні, та на отримання «адекватного та достатнього відшкодування». Таке відшкодування повинно полягати у виконанні рішень національних судів, винесених на користь заявників. Суд повторює, що держава Україна залишається зобов`язаною виконати рішення національних судів, які залишаються обов`язковими до виконання.

Скарги, викладені в цих заявах, підлягають вирішенню в межах заходів загального характеру, необхідних для виконання пілотного рішення по справі ОСОБА_2 , зокрема визначення адекватного та достатнього відшкодування за порушення Конвенції, які це рішення встановило.

Ці заходи підлягають нагляду з боку Комітету Міністрів.

Відповідно, повага до прав людини у значенні статті 37 § 1 (c) не вимагала продовження розгляду заяв з точки зору індивідуального відшкодування. Він вважає, що справа не містить інших важливих питань, окрім тих, що вже були з`ясовані в межах процедури пілотного рішення, які б вимагали продовження розгляду цих справ. Навпаки, загальний інтерес належного та ефективного функціонування системи Конвенції виступає на користь такого підходу.

Отже, Суд не знайшов жодних обставин, що вимагали б від нього продовжити розгляд цієї справи та інших заяв, подібних до справи ОСОБА_2 . Цей висновок жодним чином не обмежує Суд в його повноваженнях поновити цю заяву або будь-який іншу подібну заяву в реєстрі справ, якщо це буде виправдано обставинами.

Суд відповідно вирішив вилучити ці заяви з реєстру справ відповідно до статті 37 § 1 (c) Конвенції.

Міністерство юстиції України 25 червня 2018 року листом № 25611/Б-12852/5.6 надало відповідь позивачу на його заяви щодо виконання рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України». Так, повідомлено, що відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Європейського суду, 12 148 справ розглядатимуться у межах зобов`язань, які Європейський суд визначив для України ще у пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у якому було констатовано наявність системної проблеми щодо порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку із тривалим невиконанням рішень національних судів в Україні. Вказаним рішенням Європейський суд не присудив справедливу сатисфакцію жодному із заявників.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На національному рівні процес координації виконання рішень Європейського суду врегульовано, серед іншого, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, рішення - це: а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Згідно із частиною другою, третьою ст. 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Згідно статті 13 Закону заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи -державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

З аналізу наведених норм чинного законодавства та, зокрема, зі змісту абзацу 6 частини першої статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі проти України, що підлягає обов`язковому виконанню Україною є остаточне рішення Суду, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, щодо дружнього врегулювання у справі проти України, про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Зазначеним рішенням у справі «Бурмич та інші проти України» не передбачалось виплати справедливої сатисфакції заявникам. Європейський суд закрив провадження по вказаній справі і доданих до неї заяв, відмовившись розглядати по суті однотипні індивідуальні скарги.

Пунктом 5 резолютивної частини рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» постановлено, що держава-відповідач повинна невідкладно - не пізніше ніж упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, - запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримки виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою Суду.

В пункті 95 рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейського суд з прав людини зазначив, що Суд повторює, що одне із завдань процедури «пілотного» рішення полягає в забезпеченні можливості якомога скорішого відшкодування на національному рівні шкоди, заподіяної великій кількості осіб внаслідок існування структурної проблеми, яку визначено в пілотному рішенні Суду.

Заяву ОСОБА_1 № 71619/12 не було розглянуто Європейським судом з прав людини по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету Міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру.

Аналіз наведених норм права та зміст рішення у справі «Бурмич та інші проти України» дозволяє стверджувати, що заяви у цій справі, включно із заявою ОСОБА_1 , були передані до Комітету Міністрів Ради Європи для їх розгляду саме в системі заходів загального характеру з виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Позивач вказав, що триваюча протиправна бездіяльність вже встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 826/5495/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року, щодо невжиття Кабінетом Міністрів України та Міністерством юстиції України ефективних заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04).

Разом з тим, суб`єктний склад учасників у справі № 826/5495/18 та у цій справі за позовом ОСОБА_1 не однаковий, тому не може бути застосовано положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом не встановлено прямого причинно-наслідкового зв`язку між отриманням позивачем матеріальної шкоди у розмірі 115, 90 грн, яка складається з суми витрат на поштові відправлення, і діями (бездіяльністю) відповідачів - Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, а тому вимоги щодо стягнення з державного бюджету на користь позивача відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади під час здійснення ними своїх повноважень до задоволення не підлягають.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову.

Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову, а отже, про відмову у його задоволенні, судові витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несе позивач, відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22, 1166 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 280-282, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, заподіяною бездіяльністю державних органів, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя С. В. Вовк