Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/2569/14-ц
Номер провадження 22-ц/824/7592/2021
Головуючий у суді першої інстанції В.С. Хоменко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
13 травня 2021 року місто Київ

Номер справи 752/2569/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року, постановлену у складі судді Хоменко В.С., в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повної ухали відсутня, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у лютому 2014 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м.Києві, про визнання правочинів удаваними.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що протягом 2003, 2006, 2007 років їхньою донькою - ОСОБА_4 з умисним наміром приховання іншого правочину було укладено ряд договорів на купівлю рухомого та нерухомого майна, а саме: 1) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим 18.12.2003 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори; 2) 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим 18.12.2003 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори; 3) квартири АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим 31.08.2007 державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори; 4) квартири АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим 04.12.2006 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори; 5) квартири АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу 39/100 частини квартири, посвідченим 08.12.2006 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори та договором купівлі-продажу 61/100 частини квартири, посвідченого 08.12.2006 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори; 6) 1/2 частини гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори; 7) земельну ділянку з кадастровим номером №:02:002:5113, площею 0,1049 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №334038; 8) транспортний засіб «Nissan» моделі Murano чорного кольору, 2006 року випуску з номерним знаком НОМЕР_2 ; 9) транспортний засіб «Land Rover» моделі «Lange Rover» чорного кольору, 2007 року випуску з номерними знаками НОМЕР_3 . Позивачі вважають, що усі вище перераховані договори є удаваними у зв`язку із тим, що сторони навмисно домовились про формальну участь відповідача як набувача, оскільки справжніми набувачами за вказаними правочинами є позивачі, які безпосередньо надавали грошові кошти для купівлі вказаного майна. Вказали на те, що зазначені договори були укладені лише формально з метою приховання інших договорів, які насправді були вчинені ними. Оскільки, на думку позивачів їхня донька ОСОБА_4 страждає на психічні розлади, що унеможливлюють її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, останні змушені були звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просили суд визнати удаваними зазначені вище правочини.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року справу було передано на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Дана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що більша частина спірного нерухомого майна знаходиться в Печерському району міста Києва. А тому, враховуючи ту обставину, що вимоги спору у даній справі стосується, зокрема, нерухомого майна, він у відповідності до вимог ч.1 ст.30 ЦПК України повинен розглядатися за правилами виключної підсудності судом за місцезнаходженням основної його частини.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин щодо вирішення питання про територіальну юрисдикцію спору у даній справі, у зв`язку із чим просив скасувати вищевказану ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що судом першої інстанції було порушено порядок розгляду клопотань у підготовчому засіданні, а саме вважав, що першочергово суд повинен був вирішити його клопотання про зупинення провадження у справі. На думку позивача, суд повинен був першочергово вирішити питання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи, де за результатом судового розгляду буде вирішено питання щодо наявності необхідного рівня дієздатності відповідача у цій справі. Крім того, передаючи справу на розгляд іншому суду, місцевий суд не врахував, що не все майно, відносно якого між сторонами виник спір знаходиться в Печерському районі міста Києва. При цьому, АДРЕСА_8 територіально знаходиться у трьох районах столиці, а саме в Голосіївському, Печерському та Шевченківському районах, у зв`язку із цим позов у даній справі було пред`явлено до суду з дотриманням правил підсудності.

Інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, п.9 ч.1 ст. 353, ч.2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки апеляційні скарги на ухвали щодо передачі справи на розгляд іншому судурозглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, постановляючи ухвалу про передачу даної справи на розгляд Печерському районному суду міста Києва, суд першої інстанції вказав, що більша частина спірного нерухомого майна знаходиться в Печерському районі міста Києва. А тому, враховуючи ту обставину, що вимоги спору у даній справі стосується нерухомого майна він у відповідності до вимог ч.1 ст.30 ЦПК України повинен розглядатися за правилами виключної підсудності судом за місцезнаходженням основної частини спірного нерухомого майна.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Питання цивільної територіальної юрисдикції (підсудність) врегульовані у главі 2 «Цивільна юрисдикція» розділу І «Загальні положення» ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Позови, що виникають з приводу нерухомого майна - це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Тобто правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, про право володіння та користування ним тощо.

У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності)договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із даним позовом до ОСОБА_4 про визнання удаваними укладених останньою правочинів, внаслідок яких відповідач набула у власність ряд рухомого та нерухомого майна. Зі змісту позовних вимог убачається, що до переліку предметів таких угод увійшли: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_3, квартира АДРЕСА_4 , 39/100 частин квартири АДРЕСА_5 та 61/100 частин квартири АДРЕСА_5 , 1/2 частина гаража № НОМЕР_1 по АДРЕСА_6 , земельна ділянка з кадастровим номером №:02:002:5113, площею 0,1049 га, транспортний засіб «Nissan» моделі «Murano» чорного кольору, 2006 року випуску з номерним знаком НОМЕР_2 та транспортний засіб «Land Rover» моделі «Lange Rover» чорного кольору, 2007 року випуску з номерними знаками НОМЕР_3 .

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій договорів купівлі-продажу вказаного майна убачається, що переважна більшість нерухомого майна, а саме квартир та частин квартир, що розташовані по АДРЕСА_7 , вартість яких також є вищою за вартість решти спірного нерухомого майна, територіально знаходиться у Печерському районі міста Києва.

Таким чином, постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд тому місцевому суду, юрисдикція якого поширюється на адміністративно-територіальну одиницю, де знаходиться зазначена вище частина спірного нерухомого майна, суд першої інстанції, обґрунтовано керувався частиною першою статті 30 ЦПК України та дійшов правильного висновку про те, що ця справа підсудна Печерському районному суду міста Києва, оскільки у позові фактично оспорюються правочини щодо придбання у власність вказаного нерухомого майна.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково передав справу на розгляд іншому суду, не знайшли свого обґрунтування під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали місцевого суду.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позов у даній справі було пред`явлено з дотриманням встановлених законом правил територіальної підсудності, у зв`язку із тим, що вулиця, на якій розташовані спірні квартири, територіально знаходиться у трьох районах міста Києва. Вказані доводи заявника не мають жодного правового значення для віднесення розгляду даного спору до будь-якого суду, юрисдикція якого поширюється на кожну таку адміністративно-територіальну одиницю, так як фактично будинок за АДРЕСА_7 .

Водночас колегія суддів не вбачає достатніми підставами для скасування оскаржуваної ухвали викладені заявником у апеляційній скарзі посилання щодо порушення черговості розгляду клопотань учасників справи, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Визначені національним цивільним процесуальним законодавством правила підсудності спрямовані на забезпечення розмежування повноважень судів першої інстанції щодо розгляду конкретних цивільних справ. Згідно з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у пункті першому статті 6, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Отже, суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

У відповідності до положень частини першої статті 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

У підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує заяви та клопотання учасників справи (п. 10 ч.2 ст.197 ЦПК України).

Згідно вимог частини першої статті 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом.

За правилами частини другої статті 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 222 ЦПК України головуючий у судовому засіданні з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Відтак, з урахуванням тієї обставини, що положеннями цивільного процесуального законодавства не обмежено порядку вирішення судом питання щодо підсудності йому справи на рівні із вирішенням поданих учасниками судового процесу інших заяв і клопотань, місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали не було допущено норм процесуального права під час виконання покладених на нього завдань підготовчого провадження у даній справі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 13 травня 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна