Справа № 638/270/19
Провадження № 2/638/701/21
УХВАЛА

іменем України

13 травня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участю секретаря Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова, третя особа: Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Держави Україна в особі управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова, третя особа: Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 липня 2006 року він перебуває на обліку в Шевченківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію у розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді начальника відділу прокуратури Харківської області.

Відповідно до положення абзацу першого підпункту 164.2.19пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України Шевченківське об*єднане управління Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримувало з її щомісячного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Позивач вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання їй було заподіяно майнову шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 41379,05грн. Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Представником відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого зазначає, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду спори, які стосуються стягнення збитків з держави на користь працівника прокуратури у зв`язку із прийняттям неконституційного акту, повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

В судове засідання представник відповідача надав заяву з проханням розглянути клопотання про закриття провадження за його відсутністю.

Позивач та представник 3-ї особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного.

Згідно із вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно правових відносин.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватно правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватно правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до вимог п.17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога працівника прокуратури про стягнення з Держави Україна в особі управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова майнової шкоди у розмірі 41379,05 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17, у позовній заяві позивач, який працював на посаді судді Апеляційного суду Хмельницької області, просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у виді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою. Отже, предметом спору є стягнення збитків у виді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц та від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження № 14-162 цс 19).

Правовому висновку Великої палати Верховного Суду кореспондують висновки Верховного Суду, що містяться в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року (справа №1740/2278/18), постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року (справа №127/26097/18), ухвалі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (справа №686/17832/18), постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа №221/7706/18), постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа №369/9487/18), постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа №643/11586/18), постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року (справа №130/2278/18), постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року (справа №757/44631/19-ц).

Поряд з цим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом

Таким чином, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що провадження в справі слід закрити, оскільки спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби, а тому в даному випадку заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а позивачу слід звернутися до відповідного адміністративного суду з позовом в порядку, передбаченому нормами КАС України.

Суд зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, закриття провадження в справі з підстав, передбачених законом, не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Приймаючи до уваги вказане, суд приходить до висновку про те, що право позивача на захист в порядку адміністративного судочинства і закриття провадження в справі не порушує інтереси учасників справи та інших осіб, тому суд вважає можливим провадження по справі закрити.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. 256, 353, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова, третя особа: Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В. Штих.