Справа №461/2565/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2021 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , Буковецької Н.В.,

третьої особи ОСОБА_3 ,

представників третіх осіб ОСОБА_4 , Арутюнової Н.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Масляного Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,

встановив:

адвокат Масляний Юрій Андрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 у якій просить скасувати постанову Третьої Львівської державної нотаріальної контори №2071/02-31 від 21 серпня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, покликається на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна свого батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька відкрилась спадщина на належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 . 15 серпня 2016 року він звернувся до Третьої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та нотаріусом було заведено спадкову справу №423/2016. Однак, він отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 серпня 2017 року, а саме про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у заповіті відсутня інформація, що він посвідчувався у присутності свідків та не містить даних про наявність вираження вільного волевиявлення особи, що свідчить про порушення форми засвідчення заповіту. Позивач вважає, що постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є незаконною і підлягає скасуванню, оскільки при складанні заповіту повністю дотримано вимоги законодавства України, заповіт складено з дотриманням форми та правил посвідчення консулом заповітів, передбачених Положенням «Про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України» і ніколи не визнавався судом недійсним, а тому стверджує, що нотаріус зобов`язаний видати свідоцтво про право на спадщину. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представником відповідача подано до суду відзив, у якому він позовні вимоги заперечив повністю. Вказав, що за оцінкою заповіту наданого нотаріусу вбачається, що такий не відповідає вимогам законодавства, а тому нотаріусом обґрунтовано було прийнято рішення про відмову у прийнятті цього документа в якості підстави для видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 21 серпня 2017 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 2071/02-14. Заповіт складено із порушенням вимог щодо його форми посвідчення. Згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України, такий є нікчемним. Вказаний заповіт виготовлено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). У тексті заповіту зазначено, що заповіт прочитано ОСОБА_6 вголос та ним підписано власноручно у присутності радника з консульських питань в приміщенні консульського відділу Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії. Заповідачем власноручно написано, що «заповіт йому прочитано вголос, зміст його йому зрозумілий та з його слів записано вірно», аналогічна інформація зазначена також і в посвідчувальному написі заповіту, що свідчить про те, що заповідач з певних причин, не міг самостійно його прочитати. У заповіті відсутня інформація про те, що заповіт посвідчувався у присутності свідків, що суперечить статті 1253 ЦК України, згідно якої у випадку передбаченому частиною 2 статті 1248 ЦК України присутність не менше двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідно до скерованих до суду клопотань, просить слухати справу за відсутності уповноваженого представника.

Третя особа ОСОБА_3 подала пояснення на позовну заяву, які підтримала в ході розгляду справи, в яких позовні вимоги заперечила повністю. Вказала, що стан здоров`я її батька виключав можливість самостійно написати заповіт, а також прочитати його. ОСОБА_6 її батько мав поважний вік та хворів офтальмологічним невиліковним захворюванням, що підтверджено висновком лікаря, а саме відкритокутовою глаукомою з 1995 року, коли вперше було встановлено цей діагноз на лівому оці. У 1997 році відкритокутову глаукому було виявлено на правому оці. Відтак, на момент складання заповіту, у час коли прогресувала його хвороба очей, її батько міг бути практично сліпим, окрім цього мав багато супутніх захворювань. У зв`язку з цим, вважає, що при складанні заповіту не було дотримано вимог щодо його форми та посвідчення, відтак заповіт є нікчемним. Із заповіту вбачається, що такий складений не ОСОБА_6 самостійно, йому прочитаний радником з консульських питань, який не мав повноважень на посвідчення заповіту та без присутності свідків. У зв`язку з чим, просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_5 позов заперечила та подала до суду письмові пояснення, у порядку ст.43 ЦПК України. У своїх поясненнях зазначила, що померлий ОСОБА_6 був її дідусем У нього були наявні хронічні захворювання, проблеми з зором. Він осліп на ліве око і фактично не бачив правим оком, що перешкоджало йому самостійно прочитати заповіт. У цьому випадку посвідчення заповіту без присутності двох свідків свідчить про порушення вимог ст.1253 ЦК України на має наслідком його недійсність. Доказами хвороби ОСОБА_6 є виписки з медичної книжки та відповідні висновки лікарів. Хворобу ОСОБА_6 не заперечує і сам позивач, а отже при посвідченні заповіту необхідною була присутність двох свідків. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та врахувати, що посвідчення заповіту також відбулось не повноважною на те особою.

Представники третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судовому засіданні, кожен окремо, позов заперечила, з мотивів викладених у письмових поясненнях.

Представники позивача та позивач в ході розгляду справи позов підтримали, з мотивів наведених у ньому, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, в тому числі наданих суду на пояснення третіх осіб. Вказали, що перебуваючи у 2016 році у Великобританії, батько позивача ОСОБА_6 звернувся у Посольство України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії у місті Лондоні з наміром скласти заповіт. 21 січня 2016 року було складено заповіт, згідно з яким батько заповів позивачу, ОСОБА_1 , належну йому на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 . Заповіт батька записав з його слів та посвідчив радник з консульських питань Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії ОСОБА_7 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 570/4-78. Також проведено державну реєстрацію заповіту - його внесено до Спадкового реєстру за № 58532125. Таким чином, заповіт пройшов всі стадії оформлення, де кожна наступна стадія наступає за умови довершення попередньої. Заповіт було складено у двох примірниках в Консульстві України у Великій Британії. Зазначили, що не відповідають дійсності твердження третьої особи ОСОБА_3 про поганий стан здоров`я батька, який би не дозволяв йому самостійно скласти та прочитати заповіт. Позивач піклувався про здоров`я ОСОБА_6 і не має жодних підстав вважати, що його батько був сліпим на час посвідчення заповіту, що потребувало участі свідків при посвідчення заповіту. Складання заповіту відповідало внутрішній волі батька.

Cуд, оцінивши наявні по справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши фактичні обставини справи, надавши оцінку обставинам складення та посвідчення заповіту, приходить до наступного висновку.

За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії, відмова у вчиненні нотаріальних дій та нотаріальні акти.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови у її вчиненні.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст.49 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Судом встановлено, що 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Третю львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька - ОСОБА_6 . Для долучення до матеріалів спадкової справи № 423/2016 ним було надано заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_6 радником консульських питань Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії ОСОБА_7 21 січня 2016 року та зареєстрований в реєстрі № 579/4-78, згідно з яким померлий належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 заповів сину ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори №2071/02-31 від 21 серпня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на належну йому на праві спільної сумісної власності частку в квартирі АДРЕСА_1 .

З оскаржуваної постанови вбачається, що заповіт складено всупереч вимогам ЦК України та Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 27.12.2004 року №142/5/310. Для висновку про наявність волевиявлення особи необхідно, щоб заповіт був прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним. Перед підписом ОСОБА_6 зазначено, що заповіт прочитано йому вголос, однак не вказано ким прочитано. При цьому, у заповіті відсутня інформація, що такий посвідчувався у присутності свідків, що суперечить ст.1253 ЦК України та є невід`ємною частиною для дійсності складеного заповіту за даних обставин.

Вказані причини та обставини стали підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1, ч.3 ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як видно зі змісту заповіту, такий на прохання заповідача виготовлено радником з консульських питань за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера).

Також, у тексті заповіту зазначено, що заповіт прочитано ОСОБА_6 вголос та ним підписано власноручно у присутності радника з консульських питань в приміщенні консульського відділу Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії.

Окрім цього, заповідачем власноручно написано, що «заповіт йому прочитано вголос, зміст його йому зрозумілий та з його слів записано вірно».

Аналогічно зазначено також і в посвідчувальному написі заповіту.

Заповіт підписано заповідачем ОСОБА_6 та посвідчено радником з консульських питань Посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії Коваленком В.М.

У матеріалах справи наявний висновок доцента кафедри офтальмології ЛНМУ ім. Данила Галицького ОСОБА_8 , яка на підставі аналізу медичної картки ОСОБА_6 , 1920 р.н., зазначила наступне.

ОСОБА_9 страждав на офтальмологічне захворювання, а саме, відкритокутову глаукому, з 1995 року, коли вперше було встановлено цей діагноз на лівому оці. У 1997 році відкритокутову глаукому було виявлено на правому оці. Глаукома - це невиліковне, грізне стосовно прогнозу для зору захворювання перебіг відкритокутової глаукоми безболісний і, незважаючи на застосування різних способів і методів лікування, діагноз встановлюється пожиттєво. Тому, станом на 21.01.2016 року, у ОСОБА_6 мало місце це захворювання очей. Відкритокутова глаукома - це хронічне прогресуюче двобічне захворювання очей, яке характеризується поступовою втратою зорових функцій, вражаючи оптичні нерви, що призводить до повної та незворотної сліпоти. Записи в медичній картці пацієнта вказують на прогресуючий перебіг даної хвороби. У зв`язку зі швидким прогресуванням глаукомного процесу, хворому ОСОБА_6 зроблено 07.04.1999 р. антиглаукомну операцію на правому оці та 08.06.1999 р. - на лівому оці. Незважаючи на успішність хірургічного лікування щодо нормалізації показників внутрішньоочного тиску, функції на обох очах продовжували неуклінно знижуватись. Вже у 2000 році зафіксовано повну втрату зору (сліпоту) лівого ока, тобто - через 5 років від маніфестації захворювання. У 2001 році хворому виконано ще одну офтальмологічну операцію у зв`язку з розвитком ускладненої катаракти - Екстракцію катаракти на єдиному зрячому правому оці у центрі мікрохірургії ока м. Санкт-Петербург. Про недоцільність виконання операції на лівому оці також зазначено записом в амбулаторну картку, оскільки зорові функції незворотно втрачені. Ймовірність того, що станом на 21.01.2016 р. ОСОБА_6 міг бути практично сліпим, втративши зорові функції на обидва ока, існувала велика, оскільки ліве око повністю перестало бачити ще у 2000 році (через 5 років від початку захворювання), а на парному органі, як правило, перебіг захворювання спостерігається подібний. Стаж глаукомного процесу на правому оці на 2016 рік становив 19 років. Слід враховувати і поважний вік пацієнта (96 років), коли превалюють виражені інволютивні процеси. Окрім того, ОСОБА_6 мав багато супутніх захворювань, які могли впливати на прискорення глаукомної атрофії зорового нерва на правому слабозорому правому оці: церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, пневмофіброз, сечокам`яна хвороба тощо. З анамнезу відомо, що у 1995 р. хворий переніс двобічний кохлеоневрит з двобічним ураженням звукосприймаючих апаратів. Хірургічні втручання, перенесені ОСОБА_6 на обох очах не могли відновити втрачений від глаукоми зір. Антиглаукомні операції можуть тільки сповільнити загибель нервових волокон і клітин сітківки, тимчасово нормалізуючи внутрішньо очний тиск. Проведення операції не позбавляє хворого від глаукоми.

Встановлені обставини у своїй сукупності вказують на те, що на час складання та посвідчення заповіту, через фізичні вади, а саме наявність хронічного захворювання очей ОСОБА_6 свідчать про наявність у нього об`єктивних перешкод та складнощів в самостійному складанні та прочитанні заповіту. На це вказує і сам зміст заповіту, у якому заповідач написав, що «заповіт йому прочитано вголос, зміст його йому зрозумілий та з його слів записано вірно».

Долучений до матеріалів справи відеозапис не фіксує факт вчинення нотаріальної дії або перебування ОСОБА_6 у консульській установі та стосується іншого проміжку часу, відтак вказаний відеозапис сам по собі не засвідчує обставин складання, прочитання або підписання заповіту ОСОБА_6 , а тому не може вважатися належним доказом у даній справі.

Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно ч. 2, ч. 4, ч. 5, ч. 6 ст.1253 ЦК України, у випадках, встановлених, зокрема, абзацом третім частини другої статті 1248 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою; свідками не можуть бути, зокрема, нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; у тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

За правилами п.1.4 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 27.12.2004 року №142/5/310, консули відповідно до статті 7 Закону України "Про нотаріат" у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства закордонних справ України та іншими нормативно-правовими актами. При вчиненні нотаріальних дій консули в установленому порядку та в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п.3.8.2 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 27.12.2004 року №142/5/310, заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний власноручно заповідачем. Заповідач може написати заповіт власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Консул може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем, про що останній зазначає перед своїм підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням, у його присутності та в присутності запрошених ним двох свідків він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в підпункті 2.6 цього Положення. У цьому разі консул установлює особу свідків та фізичної особи, яка підписала заповіт, засвідчує справжність їх підписів, про що зазначає у посвідчувальному написі на заповіті. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

У даному випадку відсутні дані про те, що заповіт було посвідчено уповноваженою особою у присутності щонайменше двох свідків та того, що при посвідченні заповіту було враховано вік заповідача, стан його фізичного здоров`я, в тому числі наявність вказаних вище захворювань очей.

Матеріалами справи також не підтверджено, що радник з консульських питань консульського відділу Посольства України в Сполученому королівстві Великої Британії і Північної Ірландії мав право на посвідчення заповіту.

Відповідно до приписів статті 70 Віденської конвенції про консульські зносини, виконання консульських функцій може здійснюватися дипломатичними представництвами.

Згідно з абзацом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат», вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 38 Закону України «Про нотаріат», консульські установи України вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують угоди (договори, заповіти, довіреності тощо), крім іпотечних договорів, угод про відчуження та заставу жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні.

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій консульськими установами встановлюється цим Законом, Консульським статутом України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 2 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 1994 року №127/94 (надалі Консульський статут України), консульська посадова особа - будь-яка особа, включаючи главу консульської установи, якій доручено виконання консульських функцій (генеральний консул, консул, віце-консул, консульський агент і секретар консульської установи), а також особа, прикомандирована до консульської установи для підготовки до служби в консульських установах (стажист).

Відповідно до статті 3 Консульського статуту України, консульські установи здійснюють свою діяльність відповідно до цього Статуту, законодавства України, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв.

Статтею 15 Консульського статуту України передбачено, що консул виконує покладені на нього функцій особисто або доручає їх виконання іншій консульській посадовій особі.

Згідно з статтею 44 Консульського статуту України, консул вчиняє нотаріальні дії, передбачені законодавством України. Порядок вчинення нотаріальних дій консулом визначається Законом України "Про нотаріат", цим Статутом, Положенням про порядок вчинення нотаріальних дій консулом, яке затверджується Міністерством юстиції України і Міністерством закордонних справ України, а також іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 47 Консульського статуту України, нотаріальні дії вчинюються в день пред`явлення всіх необхідних для цього документів, сплати консульського збору і відшкодування фактичних витрат.

Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 р. №142/5/310 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 р. за №1649/10248 (надалі - Положення), визначає порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України (пункт 1.1 розділу 1 Положення).

Згідно з пунктом 1.2 розділу 1 Положення, вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб (далі - консул), які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Позивачем не подано до матеріалів справи посадової інструкції радника Коваленко В.М., яка була б затверджена Повноважним Послом України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. Відтак, позивачем не підтверджено, що радник Коваленко В.М мав право вчиняти нотаріальні дії, такі як посвідчення заповіту.

Враховуючи вищевикладені обставини та наведені правові норми, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що радник з консульських питань посольства України у Великобританії ОСОБА_7 мав право на вчинення нотаріальних дії, в тому числі й щодо посвідчення заповіту.

На підставі оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку, що вимоги до форми та посвідчення заповіту, передбачені ст.1253 ЦК України недотримані.

Отже, відсутні підстави вважати, що при посвідченні заповіту волевиявлення заповідача було вільним, а під час вчинення даної нотаріальної дії було дотримано всі встановлені законом вимоги.

Позивачем наведених вище обставин та мотивів належними, допустимими, достовірними та достатніми, не спростовано, відтак покликання ОСОБА_1 на наявність у його батька можливості самостійно прочитати заповіт є недоведеними. Натомість у суду відсутні підстави сумніватись у поданих третьою особою доказах, такі не є суперечливими, стосуються обставин справи та отримані у встановленому законом порядку.

Саме по собі посилання позивача на презумпцію дійсності правочину (ст.204 ЦК України) не спростовує встановлених в ході розгляду справи фактів та не підтверджує, що заповіт є дійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частин 1,2,3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши даний позов та оцінивши надані сторонами докази, визначивши юридичну природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено того, що при складанні та посвідченні заповіту, вчиненого 21 січня 2016 року віл імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , були дотримані вимоги чинного законодавства, зокрема заповіт складено уповноваженою особою у присутності свідків, за умови що заповідач не міг самостійного його прочитати, що є порушенням вимог щодо форми, посвідчення та вчинення нотаріальної дії. Окрім того, не надано суду доказів того, що радник з консульських питань є уповноваженою особою вчиняти відповідні нотаріальні дії.

Оскільки при складанні та посвідченні заповіту були допущені порушення процедури, форми, порядку його посвідчення, суд приходить до висновку, що такий заповіт є нікчемним.

Вирішуючи спір виключно в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд вважає, що позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено той факт, що його права порушені відповідачем.

Аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову адвоката Масляного Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Третьої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 14 травня 2021 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.