Справа № 466/6597/20 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/33/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року в складі судді Едера П.Т. у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку зворотньої вимоги (регресу),-

встановив:

У вересні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку зворотної вимоги (регресу).

В обґрунтування позову покликався на те, що 03.01.2019 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 6-01, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 .

25.07.2019 о 16:44 год. у м. Львів, вул. Замарстинівська, 197 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «KIA Sportage - КМЗ 8136», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 .

В результаті ДТП застрахованому транспортному засобу марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 завдано механічних ушкоджень, що підтверджується актом огляду транспортного засобу від 26.07.2019, відповідно до якого страхувальник зазнав матеріального збитку.

Позивач зазначає, що згідно рахунку № 527 від 26.07.2019, загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 склала 9658,56 грн.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, на підставі страхового акту № 09055-02 від 06.08.2019 та доповнення № 1 до страхового акту від 20.09.2019, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатило страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 9658,56 грн., що підтверджується платіжними дорученнями.

15.07.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір № 15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор (ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») відступає (передає), а новий кредитор (Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ) отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорах страхування, згідно переліку, наведеному у Додатку № 1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором № 6-01 від 03.01.2019.

На підставі викладеного позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь завданні збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі: 9658,56 грн., витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі: 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4500,00 грн.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 завданні збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі: 9658 грн. 56 коп., витрати, пов`язані із сплатою судовому збору в розмірі: 840 грн. 80 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає таким, що прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Дана постанова не оскаржувалася та набрала законної сили.

Апелянт вважає, що за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу, посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах, як і встановлення ступеня вини володільців джерела підвищеної небезпеки, що відповідає правовому висновку, викладеному в ухвалі ВССУ від 17 липня 2013 року по справі № 6-13823св13.

Звертає увагу, що його цивільно-правова відповідальність застрахована у СК «Княжа», відтак, у випадку встановлення його вини за цивільно-правовим зобов`язанням повинна відповідати ця страхова компанія, а стягнення з нього шкоди у випадку встановлення його вини, нівелює інститут страхування.

Також, з матеріалів справи встановлено, що укладенням договору про відступлення права вимоги за договором страхування, відбулася заміна кредитора, який не є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, або юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності, одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової дільності, на фізичну особу-підприємця, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

На переконання апелянта, відступлення права вимоги за договором страхування на користь фізичної особи, суперечить положенням статей 512 та 994 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Відтак, вважає ФОП ОСОБА_2 неналежним позивачем у справі, а крім цього, до справи не залучено СК «Княжа» та ОСОБА_3 .

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_2 , судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення шкоди, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що на підставі страхового акту № 09055-02 від 06.08.2019 та доповнення № 1 до страхового акту від 20.09.2019 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатило страхувальнику ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 9658,56 грн., відтак врахувавши, що за договором цесії № 15/07/2020 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_2 право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих по договорах страхування, в тому числі право вимоги за Договором № 6-01 від 03.01.2019, суд прийшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитків в порядку зворотної вимоги (регресу) підлягає задоволенню.

Крім цього, суд першої інстанції стягнув з відповідача 4500 грн. витрат за надання правової допомоги адвокатом Самойленком П.М., на підтвердження яких надано договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, додаткову угоду № 112 від 10.08.2020, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 11.08.2020 та платіжне доручення № Р24А797267823А24278.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 25.07.2019 о 16:44 год. у м. Львів, вул. Замарстинівська, 197 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «KIA Sportage - КМЗ 8136», номерний знак НОМЕР_2 , причіп НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Suzuki new SX 4», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 по справі № 466/6358/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та оштрафовано на 20 (двадцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (340 грн.) в доход держави, стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 384 грн. 20 коп.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 122-4 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а. с. 16-17).

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року в частині притягнення відповідача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано та справу повернуто до Управління патрульної поліції у Львівській області на доопрацювання.

24 грудня 2019 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова з Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП після дооформлення поступила справа про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 .

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 51).

Дана постанова учасниками справи, в тому числі правопорушником ОСОБА_1 , не оскаржувалась та набрала законної сили.

Частинами 1 та 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Задовольняючи позовні вимоги, серед іншого, суд першої інстанції виходив з того, що з правового аналізу п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Оскільки постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за висновком суду першої інстанції, дана постанова не спростовує факт наявності вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП.

Заперечуючи висновки суду першої інстанції в цій частині, відповідач ОСОБА_1 звертає увагу, що за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача у заподіяння шкоди позивачу, посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах, як і встановлення ступня вини володільців джерела підвищеної небезпеки.

Разом з тим, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в доводах апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 доказів про те, що у досліджуваній ДТП є вина іншого водія ОСОБА_3 , зокрема висновку автотехнічної експертизи щодо встановлення причини настання даної автопригоди, або ж притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, не надав, відтак з врахуванням того, що постановою від 14 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, не з реабілітуючої підстави, відтак не спростованим залишається факт наявності вини ОСОБА_1 в скоєнні ДТП, яка мала місце 25.07.2019 о 16:44 год. у м. Львів, вул. Замарстинівська, 197, за наслідками якої автомобіль марки «Suzuki new SX 4», номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

Крім цього, судом встановлено, що 03.01.2019 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 6-01, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 11-13).

Згідно рахунку ТзОВ «Автостар Львів» № 527 від 26.07.2019, загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Suzuki SX 4», номерний знак НОМЕР_1 склала 9658,56 грн.

На підставі страхового акту № 09055-02 від 06.08.2019 та доповнення № 1 до страхового акту від 20.09.2019, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатило страхувальнику ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 9658,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 20839 від 06.08.2019 та платіжним дорученням № 25051 від 20.09.2019 (а.с. 26, 28).

В свою чергу, 15.07.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та Суб`єктом підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір цесії № 15/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор (ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») відступає (передає), а новий кредитор (Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ) отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорах страхування, згідно переліку, наведеному у Додатку 3 1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором № 6-01 від 03.01.2019 (а.с. 5-10).

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З урахуванням наведених вимог закону і встановлених обставин, а також з`ясуваши те, що на момент досліджуваної ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 не була застрахована у встановленому порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», у зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, набула право вимоги до відповідача, як до винної у ДТП особи.

В свою чергу, доводи апелянта про те, що в супереч вимогам закону,укладенням договору про відступлення права вимоги за договором страхування, відбулася заміна на фізичну особу-підприємця, який не є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, не створена для здійснення страхової діяльності, є безпідставними, оскільки як положення ст.ст. 512, 515, 993, 994 ЦК України, так і норми ЗУ «Про страхування» не передбачають обмеження відступлення права вимоги за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу будь якій фізичній або юридичній особі.

При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Судом не встановлено, що правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі яких відбувся перехід права вимоги до ФОП ОСОБА_2 , у передбаченому законом порядку спростована.

Відповідний договір про відступлення права вимоги не є предметом перегляду в даній справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

З огляду на викладене, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк