14 травня 2021 року Справа № 414/747/21 Провадження № 2/414/277/2021
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, з якими позивач не перебуває у родинних стосунках. Відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації тривалий час, а саме: ОСОБА_2 з 2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2016 року, ОСОБА_5 з 2019 року. Позивачу відомо про те, що вони виїхали з м. Кремінна, однак куди саме позивач не знає, зв`язок із ними фактично втрачено. Разом із цим, факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказаний житловий будинок, у зв`язку з чим позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням.
27.04.2021 разом із вирішенням питання про відкриття провадження у справі судом була задоволена заява позивача про виклик для допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 19-20).
14.05.2021 ухвалою на місці без виходу до нарадчої кімнати судом була прийнята відмова позивача від подальшого виклику свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які не з`явилися в судове засідання.
У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, пояснивши суду, що відповідачі, які раніше проживали у сусідньому з нею будинку та з якими вона не має будь-яких родинних стосунків, якось попросили позивача тимчасово прописати їх в неї, оскільки їх будинок був напівзруйнований і зареєструватися в ньому вони не мали можливості. Потім позивач просила їх виписатися, проте добровільно цього вони так і не зробили, а згодом виїхали і де вони проживають на теперішній час позивачу невідомо. При цьому в будинку позивача жоден із відповідачів ніколи не проживав.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиву на позов не подали.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала на місці без виходу до нарадчої кімнати.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 та є сусідкою позивача, з якою підтримує добросусідські відносини. Поряд із ними у будинку АДРЕСА_3 раніше проживала відповідач ОСОБА_2 , яка після смерті своєї матері виїхала з будинку. ОСОБА_7 відомо, що ОСОБА_2 була зареєстрована в будинку позивача, проте ОСОБА_2 ніколи там фактично не проживала. За останні десять років разом із ОСОБА_1 у її будинку проживав лише її син ОСОБА_9 .
Заслухавши позивача та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2000 позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1463 від 23.03.2021, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, за адресою: АДРЕСА_1 , крім власника ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстровані ще чотири особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які не перебувають у родинних стосунках із позивачем (а.с. 8).
З акту про встановлення фактичного місця проживання від 31.03.2021, складеного депутатом Кремінської міської ради Луганської області Єркович М.С. та засвідченого підписами сусідів-свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вбачається, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте фактично вони за вказаною адресою не проживають і на теперішній час їх місце проживання невідоме (а.с. 9). Зазначену обставину також підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка зазначила, що за останні десять років у будинку позивача, крім останньої, проживав лише її син ОСОБА_9 .
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Як було встановлено судом, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ніколи не проживали у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є позивач, а отже достатні та триваючі зв`язки останніх із житловим будинком за зареєстрованим місцем проживання, права користування яких їх просить позбавити ОСОБА_1 , в даному випадку очевидно відсутні.
Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_1 як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Отже, судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якій залишаються зареєстрованими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не перебували та не перебувають у родинних стосунках із позивачем, і факт їх реєстрації створює перешкоди позивачу у реалізації її права власності на цей житловий будинок.
Таким чином, інтереси позивача ОСОБА_1 як власника житлового будинку в даному випадку переважають інтереси відповідачів, у яких відсутні належні правові підстави користування майном позивача, та які фактично не проживають (та ніколи не проживали) у цьому будинку, що очевидно свідчить про забезпечення їх іншим житловим приміщенням.
З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачами вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції.
Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у житловому будинку ОСОБА_1 , а тому позов останньої підлягає повному задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Повне рішення складене 14 травня 2021 року.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення.
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач-1: ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач-2: ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач-3: ОСОБА_4 (паспорт серії № НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач-4: ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_5 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Суддя І.Г. Безкровний