Справа 556/559/21
Номер провадження 2/556/217/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2021 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді - Котик Л.О.

при секретарі - Соловей Г.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт. Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. Від спільного шлюбу у них народилося п`ятеро дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням Володимирецького районного суду від 28.05.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Діти проживають з позивачкою, перебувають на її утриманні, вона проводить з ними час, забезпечує їх продуктами харчування, одягом, взуттям, канцелярськими приладами та всім, що потрібно для життєдіяльності дітей. А тому, з врахуванням інтересів дітей просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей з нею.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 12 квітня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Позивачка та її представник в підготовче судове засідання не з`явилися, надали заявцу про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає.

Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши позиції сторін, суд приходить до такого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.03.2013 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають п`ятеро неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження останнього, серії НОМЕР_2 ), сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження останнього, серії НОМЕР_3 ), дочку ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 (копія свідоцтва про народження останньої, серії НОМЕР_4 ), сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про народження останнього, серії НОМЕР_5 ), сина ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження останнього, серії НОМЕР_6 ).

Рішенням Володимирецького районного суду від 28.05.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №252 від 18.03.2021 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З висновку органу опіки і піклування Володимирецької селищної ради Вараського району Рівненської області №51 від 29.04.2021 року вбачається, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 має стабільного доходу, не цікавиться життям своїх малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , 03.12.2010 року, ухиляється від вихованням дітей, не надає будь якого виду допомоги, не сплачує аліментних виплат, які визначенні рішеннями суду, не цікавиться їх навчанням, дозвіллям та не приймає участі в їх вихованні. Враховуючи наведені факти випливає, що доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей є залишити проживати ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_6.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітніх дітей з матір"ю, буде відповідати саме інтересам дітей та позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю не суперечитиме їх інтересам, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб.

А як в ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 19, 141,160, 161 СК України, ст.ст.31,29 ЦК України, Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_7 від 20.04.2010), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_8 від 14.12.2010 р.), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_9 від 14.06.2016 р.), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження НОМЕР_10 від 23.06.2017 р.), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_11 від 21.07.2006 р.) з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_12 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У відповідності до п.15.5 розділу Х111 Прикінцеві положення, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суддя: Котик Л.О.