Єдиний унікальний номер: 379/1102/20
Провадження № 2/379/209/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Мовчан М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Таращанська міська рада Білоцерківського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка через свого представника звернулася до суду з даним позовом, просить суд зобов`язати відповідача, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні її земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знесення вбиральні та зобов`язати його облаштувати дворову вбиральню з дотриманням вимог чинного законодавства, судовий збір покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що вона проживає в житловому будинку по АДРЕСА_2 , який належить її на підставі Свідоцтва про право приватної власності на будівлі та довідки виконкому Таращанської міської ради № 624 від 17.09.2020. Земельна ділянка під її будинком не приватизована. По сусідству з нею, у житловому будинку по АДРЕСА_1 , проживає відповідач, який є власником сусідньої земельної ділянки та житлового будинку. На земельній ділянці відповідача побудована вбиральня, яка знаходить під вікнами кухні належного їй будинку. На земельній ділянці по АДРЕСА_3 споруджено туалет на відстані близько 0,4 м від спільної межі між земельними ділянками садиб АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та на відстані близько 2,3 м від стіни житлового будинку АДРЕСА_2 . Оскільки вбиральню побудовано з порушенням будівельних норм позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням влаштування вбиральні в іншому місці, проте він відмовлявся. В зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з даним позовом.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову так як з часу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, на ній не проводилися жодні роботи по встановленню будь-яких об`єктів. Крім того, з технічної документації, що датується 13.08.1971 вбачається, що до складу домоволодіння по АДРЕСА_4 , що раніше належало діду відповідача ОСОБА_3 , входила крім інших об`єктів і вбиральня на викопіровці з плана в кінці города зазначена літерою Д-1. Вбиральня під літерою Д-1 на аналогічному місці внесена і в технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_4 , що виданий КП КОР «Південне БТІ» 25.04.2015. Зазначене свідчить, що відповідач не споруджував спірний об`єкт, який потребує знести позивачка. Таким чином, вважає, що доводи позивачки в частині обґрунтованості позовних вимог ґрунтуються на припущенні в порушення вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Крім того, вказує, що позивачкою не були надані належні та допустимі докази, які б свідчили про порушення її прав, також до матеріалів позовної заяви не додано доказів, що підтверджують її право власності чи право користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2 .

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що в 1976 році їй міськрада виділила 6 соток землі. Туалет на земельній ділянці відповідача був побудований ще ОСОБА_4 дідом відповідача, який побудував туалет у самому кінці свого городу. Вона визивала санстанцію, діб обіцяв прибрати туалет. Він туалету до її хати відстань 2,4 м., що підтверджується актом. На даний час колишній власник ОСОБА_5 помер. Їй заважає неприємний запах, мухи. Витяжка затягує запах у хату. Вона підходила до відповідача, прохала перенести туалет, коли він отримав спадщину, однак, той відмовився. Вона проживає в цьому будинку з 90-х років.

Представник позивачки адвокат Безугла І.С. у судовому засіданні надала пояснення аналогічні доводам викладеним у позовній заяві. Документація на земельну ділянку позивачки, окрім довідки міської ради від 29.01.2021, - відсутня.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні повністю. Пояснив, що він став власником будинку та земельної ділянки рік назад. Туалет не переносився, знаходиться на тому самому місці з моменту побудови, він зазначений в усіх документах. Перенести туалет не можливо, бо він розпадеться.

Представник відповідача адвокат Дахно І.М. у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснив, що будинок і земельну ділянку відповідач успадкував у 2020 році. Будинок та туалет на ділянці відповідача побудований в 1960-х роках. Самочинного будівництва відповідач не здійснював. Внутрішнього туалету у будинку нема. Позивачка лише в 1990 році отримала свідоцтво на право власності на будинок. Позивачкою та представником не надано доказів порушення прав позивачки. На той момент коли позивачка почала будувати будинок, спірний туалет вже був побудований.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно. Проте, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України).

Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка зареєстрована і проживає у житловому будинку по АДРЕСА_2 , який належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право приватної власності на будову від 25.06.1990 (а.с.9). Право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок не зареєстровано.

Відповідач є власником суміжного житлового будинку, земельної ділянки кадастровий номер :01:117:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_3 . Дане підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26.02.2020 №№ 245, 246, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 201973998 від 26.02.2020, номер запису про право власності: 35681668 (а.с.56-58).

З технічної документації, що датується 13.08.1971 вбачається, що до складу домоволодіння по АДРЕСА_4 , що раніше належало діду відповідача ОСОБА_3 , входила в тому числі, вбиральня «Д-1» (а.с.65-69).

Як вбачається із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовленого КП КОР «Південне БТІ» станом на 25.04.2015, на схематичному плані земельної ділянки зазначену вбиральню літ. «Д-1» (а.с.60-64).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Нормами ст. 152 ЗК України, ст. 386 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Верховний Суд під час розгляду справ за позовами про знесення самочинно збудованого нерухомого майна викладені у відповідних постановах у справах: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14, за наслідками розгляду яких Верховний Суд сформулював такі правові висновки:

- відповідно до вимог частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до абзацу другого пункту 3.1. Розділу ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно з пунктом 3.2. розділу 3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції).

Суд також встановив, що позивачка не вживала заходи стосовно відновлення у встановленому порядку меж належної їй земельної ділянки на місцевості і вказує на те, що ця обставина позбавляє суд можливості встановити місце розташування вбиральні стосовно належної позивачці земельної ділянки та дійти однозначного висновку про порушення її прав. Так, позивачкою не надано рішення міської ради про виділення їй земельної ділянки, доказів на підтвердження меж земельної ділянки, схеми земельної ділянки тощо.

Доводи позивачки про те, що дворова вбиральня розміщена з порушенням державних будівельних норм не підтверджені належними і допустимими доказами, позивачкою не долучено висновки експертів з даного питання та клопотань про проведення будівельно-технічної експертизи не заявлялось.

На підтвердження порушення державних будівельних норм надано лише акт Таращанської міської ради від 25.08.2020 № б/н, однак суд не вважає цей доказ достатнім для підтвердження наявності порушення відповідачем зазначених норм.

Крім того, відповідач набув права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:117:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_3 , лише 26.02.2020, а згідно технічної документації вбиральня побудована не пізніше 1971 року. В той час, як житловий будинок позивачки було побудовано у 1990 році.

Судом також під час судового розгляду було з`ясовано та не заперечувалося позивачкою, що відповідачем не здійснювалася перебудова побудованої дворової вбиральні після 05 серпня 1992 року. Тобто позивачкою не доведено того, що усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою можливе лише єдиним шляхом знесення дворової вбиральні відповідача та, що саме такий захід буде співмірним з інтересами обох сторін, оскільки такий захід, як знесення споруди, що розташована на земельній ділянці, належній відповідачу є крайньою мірою.

Суд зазначає, що підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

У даному випадку способом захисту права власності має бути, у тому числі, і щодо порушення прав користування житловим будинком.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивачів по незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно них, предмета спору, а позивачі цього не довели, твердження представників позивачів про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно них є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачки на свої позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Також позивачкою та її представником не було заявлено клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, з відповідача на користь позивача судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, статтями 152, 158 Земельного кодексу України, статтями 376, 386, 391 ЦК України, статтями 3, 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 84, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Таращанська міська рада Білоцерківського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Повне рішення суду складено 14.05.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Головуючий:В. І. Зінкін