Номер справи 220/595/21
Номер провадження № 2/220/277/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Дурач О.А.

за участю секретаря - Сербіної І.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт Велика Новосілка Донецької області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Серафимович Леонід Вікторович, до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Управління Державної казначейської служби України у Великоновосілківському районі Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

14.04.2021 р. до суду надійшла зазначена позовна заява.

Провадження у справі відкрито 14.04.2021 р. Справу призначено до розгляду на 14.05.2021 р.

Короткий виклад обставин позовної заяви

Заява мотивована тим, що вона є пенсіонером за інвалідністю з 16.06.1999 р. У вересні 2014 року перемістилася у м. Курахове, в якому була взята на облік внутрішньо переміщених осіб у відповідному органі соціального захисту населення та на пенсійний облік до Великоновосілківського ОУПФУ Донецької області. З лютого 2018 року по червень 2018 року їй не нараховувались пенсійні виплати, які було поновлено у липні 2018 року. 23.07.2019 р. Донецьким окружним адміністративним судом було ухвалено рішення по справі № 200/8057/19-а, яким задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено та визнано протиправною бездіяльність Великоновосілківського УПФУ Донецької області, зобов`язано нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_2 з 01.02.2018 року по 30.06.2018 року. Вказане рішення набрало законної сили. Отже, такою бездіяльністю та невиконанням судового рішення позивачу було завдано моральну шкоду. Зазначає, що наявність емоційного напруження та душевного дискомфорту, внаслідок тривалого невиконання відповідачем обов`язку з виплати заборгованості негативно вплинуло на її стан здоров`я. Внаслідок тривалих переживань загострилися хронічні хвороби серцево-судинної системи, з`явилися прояви ускладнення гіпертонічної хвороби у формі гіпертонічного кризу. 04.06.2018 р. стан здоров`я позивача погіршився, вона зверталась за медичною допомогою, проходила амбулаторне лікування, діагноз - стенокардія напруження ФКІІ, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик 3. З 25.06-06.07.2018 р. проходила стаціонарне лікування в Донецькому центрі професійних захворювань з аналогічним діагнозом. Також 12.06.2019 р. та 10.09.2019 р. позивач проходила лікування у зв`язку з захворюваннями серцево-судинної системи. Вважає, що стягнення моральної шкоди у визначеному нею розмірі відповідатиме засадам розумності, виваженості, справедливості, оскільки вона з лютого 2018 р. по червень 2018 року не отримувала пенсію, яка була єдиним джерелом засобів для існування. Зазначена обставина призвела до постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше. Кошти для задоволення таких потреб була змушена позичати у родичів. Обмеження відповідачем, пенсійним фондом, доступу до законного джерела існування та неможливість придбання необхідних для задоволення базових потреб речей призводило до погіршення стану здоров`я, головного болю позивача, відчуття страху за своє майбутнє, приниження її гідності в своїх очах, постійного стресу. Звернення до органів правосуддя та правозахисників щодо оскарження невиплати пенсії також викликало негативні емоції у позивача, оскільки вона стикалася з необґрунтованою та протиправною позицією відповідача Пенсійного фонду щодо невиконання ним положень Основного закону та свого обов`язку щодо пенсійного забезпечення населення. Просить також врахувати як глибину її моральних страждань, так і тривалість вимушених змін у житті позивача. Просить стягнути на її користь з Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності, у розмірі 50 000 грн. У тексті позовної заяви просить суд зобов`язати Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

Позиція відповідачів

Відповідачем Великоновосілківським об`єднаним управлінням ПФУ Донецької області надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити. Свою позицію мотивує тим, що жодних доказів наявності моральної шкоди або наявності достатніх та обгрунетованих обставин, які б підтвердили спричинення діями відповідача моральних страждань, позивачем не надано. Медичні документи, додані до матеріалів позову позивачем, надані неуповноваженими органами, а тому відповідно до положень ч.ч. 1,2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсними. Вказані медичні документи не містять доказів того. що хвороба позивача пов`язана з рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади в особі Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Вказаний відзив відповідає положенням ст. 178 ЦПК України, надійшов у встановлені судом строки.

Відповідач Управління Державної казначейської служби України у Великоновосілківському районі Донецької області відзиву за позовом не надав.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надавши пояснення, аналогічні поданим у позовній заяві та просив суд стягнути з Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., шляхом списання даних коштів з відповідного казначейського рахунку.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином на офіційні адреси електронної пошти відповідно до положень ч. 6 ст. 128 ЦПК України. Заяв про розгляд справи за їх відсутності, заяв про відкладення розгляду справи або доказів поважності причин своїх неявок суду не надали.

Неявка представників відповідачів у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин доцільно розглянути справу без участі відповідачів, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін на теперішній час.

Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені

відповідні обставини.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.05.1998 року та довічно отримує пенсію за інвалідністю, є інвалідом ІІ групи (а.с. 8-10, 12,13).

Згідно довідки від 27.11.2014 року № , ОСОБА_2 є особою переміщеною з тимчасово окупованої території та проживає на території Мар`їнського району Донецької області, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Позивач в своїй позовній заяві зазначав, що з 01.02.2018 р. по 30.06.2018 року відповідачем припинено нарахування та виплату йому пенсії, рішення про припинення пенсії позивач не отримувала. Зазначене відповідачем не заперечувалось.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду Донецької області від 23.07.2019 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності по припиненню нарахування та виплати пенсії протиправною та зобов`язано Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_2 з 01 лютого 2018 року по 30 червня 2018 року. (а.с.15-18). Вказане рішення набрало законної сили 17.10.2019 р. (а.с. 19-20).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що на момент звернення позивача до суду рішення адміністративного суду від 23.07.2019 року не виконано, відповідачем виплату пенсії не відновлено. Вказане відповідачем також не заперечується.

Позивачем на підтвердження погіршення свого стану здоров`я, що вона пов`язує із душевними хвилюваннями та моральними стражданнями, завданими внаслідок бездіяльності відповідача щодо невиплати їй пенсійних сум та невиконання судового рішення у подальшому, надані медичні документи:

-виписка з медичної карти щодо звернення позивача до лікаря 04.06.2018 р., діагноз - стенокардія, гіпертонічна хвороба 2 ст., ризик 3 (а.с. 21);

-виписка з медичної карти щодо звернення позивача до лікаря 10.06.2019 р., діагноз аналогічний (а.с. 22);

-виписка з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 № 2508, згідно якої вона перебувала на лікуванні з 25.06.2018 р. по 06.07.2018 р., діагноз -гіпертонічна хвороба 2 стадії, третього ступеня, кризовий перебіг, ризик дуже високий (а.с. 23);

-виписка з медичної карти хворого ОСОБА_2 , що вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 12.06.2019 р. по 21.06.2019 р., діагноз -гіпертонічна хвороба 2 стадії, другого ступеня, КВР 4 (а.с. 24-25).

Щодо вищевказаних документів, суд зазначає, що вони дійсно видані на тимчасово неконтрольованій території України, не уповноваженими на території України органами, проте вказане не може спростовувати хворобливого стану здоров`я позивача та поставлені щодо вказаного діагнози. Жодного доказу на спростування звернень позивача за медичною допомогою та наявності у нього певних захворювань відповідачем не надано.

Норми права, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За положеннями ч.1 ст. 58 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є створеним державною органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснюється за правилами ст. 1173 ЦК України з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України, роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідних рішень Верховного Суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, також були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

На вказану позицію звернуто увагу у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові по справі № 750/1591/18-ц від 03.07.2019 р.

Суд враховує, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Негативні емоції позивача внаслідок безпідставного припинення виплати пенсії з 01.02.2018 року по 30.06.2018 р., що можна вважати тривалим періодом позбавлення права позивача на отримання пенсійних виплат, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди.

Висновки суду

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, які обґрунтовані безпідставним припиненням виплати пенсії з 01.02.2018 року по 30.06.2018 р., приймаючи до уваги, що судове рішення від 23.07.2019 р., яке набрало законної сили 17.10.2019 р., не виконано до теперішнього часу, що зумовило обставини, які вимагали від позивача додаткових зусиль по організації власного життя в зв`язку з позбавленням законного джерела доходу, моральних страждань та хвилювань, негативні емоції, які вона відчувала внаслідок порушення відповідачем її прав. Вказане відповідачем не спростовано.

Отже, наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу, з урахуванням глибини та тривалості її моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок неотримання пенсійних виплат. При визначенні моральної шкоди суд виходить із засад розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння їй моральних страждань протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати їй пенсії за період з 01.02.2018 р. по 30.06.2018 р. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності та логічному взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивачем доведено факт заподіяння їй моральних страждань та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, відшкодування моральної шкоди саме в сумі 5000 грн. буде достатнім та адекватним понесенню позивачем негативних наслідків морального характеру. У задоволенні позовних вимог у іншій частині слід відмовити.

Щодо судових витрат

Оскільки позивач є особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід другої групи, вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача, згідно ч.ч. 2,6 ст. 141 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою. Розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою, згідно пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі в сумі 2270 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 9, 10, 12, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268,

273, 274, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Серафимович Леонід Вікторович, до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Управління Державної казначейської служби України у Великоновосілківському районі Донецької області, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., шляхом списання даних коштів з відповідного казначейського рахунку.

Стягнути з Великоновосілківського об`єднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, , у дохід держави судовий збір в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

У задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в апеляційному порядку повністю або частково протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду безпосередньо або через Великоновосілківський районний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.05.2021 р.

Суддя: О.А. Дурач