Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,

секретаря судового засідання Вільчак В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

представників відповідача Траньович Р.М. та Бабидорич В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Обласного «Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним та таким, що укладений під впливом помилки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Обласного «Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним та таким, що укладений під впливом помилки.

Мотивуючи позовні вимоги вказує, що 18 лютого 2016 року між відповідачем Обласним «Фондом інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості» та третьою особою - ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду №714 на суму 200 000 гривень на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення сплати зобов`язань за кредитом ОСОБА_3 , крім договору іпотеки та договору поруки з ОСОБА_4 , надав Фонду договір поруки №53-714 від 18.03.2016 року, відповідно до якого він є поручителем.

Позивач вказує, що дану угоду було укладено під впливом помилки, оскільки 18 березня 2016 року до нього за місцем роботи приїхав друг ОСОБА_5 , який просив відлучитися з робочого місця на 20-30 хвилин пояснивши, що його кум оформляє кредит, і йому терміново потрібна допомога. Зі слів ОСОБА_5 , йому потрібно було поїхати до офісу відповідача та підтвердити особисті дані ОСОБА_6 .

Зауважує, що його товариш ОСОБА_5 неодноразово наголошував, що це звичайна формальність і жодних зобов`язань він на себе не бере. Оскільки між ними були довірчі відносини, вони разом поїхали до офісу Фонду, що знаходився на вул. Загорській, 2, в м. Ужгороді. Вказує, що прибувши до офісу він побачив кількох незнайомих людей, серед яких був і ОСОБА_7 , де ОСОБА_5 в чергове запевнив, що його підпис проста формальність.

Однак, влітку 2018 року з нього почали стягувати частку заробітної плати та наклали арешт на все майно. Перевіривши інформацію виявилося, що він є поручителем за кредитом, який отримав ОСОБА_7 та не повернув. Додатково вказує, що під час зустрічі ОСОБА_3 переконував, що не хотів, щоб так сталося, підтвердив, що бачився з ним у момент укладення договору вперше. Згодом на підтвердження своїх слів надав нотаріально завірену заяву від 14 вересня 2018 року, в якій зазначив, що зобов`язується самостійно виплатити Фонду заборгованість за кредитним договором у розмірі 256 813 гривень без солідарного стягнення боргу з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Вказане свідчить про те, що договір поруки №53-714 від 18.03.2016 року між ним, ОСОБА_3 та Обласним «Фондом інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості» було укладено під впливом помилки, відтак він є недійсним.

На підставі наведеного, позивач просить суд визнати договір поруки №53-714, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Обласним «Фондом інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості» від 18.03.2016 року недійсним та таким, що укладений під впливом помилки.

Не погоджуючись з позовними вимогами, головою обласного фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості Андрусь М.І. подано відзив на позовну заяву, згідно якого він стверджує, що вимоги позивача є незаконним та необґрунтованими виходячи з наступного.

У відзиві вказує, що договір поруки укладено в письмовій формі із зазначенням всіх його істотних умов, підписаний позивачем, відповідачем та третьою особою. До початку підписання договору поруки позивачем ОСОБА_1 було надано Фонду виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. та по рахунку НОМЕР_2 за період з 01.04.2015 р. по 31.12.2015 р. для підтвердження платоспроможності позивача.

Вказує, що підписавши договір поруки № 53-714 від 18.03.2016 позивач підтвердив, що його умови відповідають його волевиявленню, усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності та зобов`язався солідарно з ОСОБА_3 відповідати перед Фондом за виконання зобов`язань по Кредитній угоді № 714 від 18.02.2016 р.

Зазначив, що твердження позивача про те, що він приїхав до офісу Фонду 18.03.2016 року на прохання свого знайомого ОСОБА_5 , який відповідачу не відомий і відношення до даної справи немає, щоб підтвердити особисті дані ОСОБА_3 , не заслуговують уваги, оскільки як саме позивач міг підтвердити особисті дані третьої особи, якщо він стверджує, що на момент підписання договору поруки третю особу не знав.

Тому, просить відхилити позову заяву про визнання договору поруки недійсним та таким, що укладений під впливом помилки, та закрити провадження по справ.

Представник позивача ОСОБА_8 у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити. На продовження розгляду не з`явився, додаткових матеріалів не подавав, про причини неявки не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та наголосив, що підпис у оскаржуваному договорі поруки не належить його довірителю. Просив позов задоволити у повному обсязі.

Позивач також вимоги позовної заяви підтримав, повідомив, що не підписував договір поруки, а посвідчував копію паспорту, тому не може бути поручителем за зобов`язанням ОСОБА_3 , якого він навіть не знав.

Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 просив позовну заяву задоволити та підтвердив, що також раніше позивача не знав та вказав на помилковість укладення договору поруки.

Заслухавши доводи позивача та його представників, позицію представників відповідача, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 18.02.2016 року між Державною госпрозрахунковою, кредитно-фінансовою господарською організацією «Обласний Фонд інвестування соціальної сфери та промисловості» та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду №714, відповідно до умов якої Фонд надав позичальнику кредит на будівництво житлового будинку на загальну суму 200 000 грн. строком на 20 років з нарахуванням відсотків по кредиту у розмірі 3% річних.

Крім того, 18.03.2016 року між Фондом з однієї сторони, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з іншої було укладено Договір поруки №53-714, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 зобов`язань перед Фондом за вказаною кредитною угодою №714.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору, поручитель підтвердив, що він ознайомлений із положеннями кредитної угоди, цілком розуміє її зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями.

Також зі змісту п. 2.1 зазначеного договору вбачається, що поручитель прийняв на себе зобов`язання у випадку невиконання боржником свої зобов`язань перед кредитором погашати заборгованість перед Фондом.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30.01.2018 задоволено позовну заяву обласного Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту, та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь обласного Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості Закарпатської області заборгованість 256 813 гривень та 3 852,20 грн. судових витрат.

Зазначене рішення суду набрало законної сили 15.03.2018 року та на його виконання був виданий виконавчий лист №301/2683/17.

Так, з рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30.01.2018 вбачається, що судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №714 від 18.02.2016 ОСОБА_3 уклав договір іпотеки від 14 березня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №170 та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., та в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позичальником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки №33-714 від 01.03.2016 року та договір поруки №53-714 від 18.03.2016 року, відповідно до яких поручителі зобов`язалися відповідати за виконання ОСОБА_3 обов`язків, які виникають на підставі вказаного вище кредитного договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, стороною позивача було зазначено про те, що знайомий позичальника, який також є близьким знайомим позивача, запевнив його про те, що укладення договору поруки є формальністю та ні до чого такий не зобов`язує, тому він, вчинивши правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення щодо правочину, його прав та обов`язків за ним.

Крім того, стороною позивача зазначено про те, що позивальник ОСОБА_3 надав нотаріально завірену заяву від 14 вересня 2018 року, в якій вказав, що зобов`язується самостійно виплатити Фонду заборгованість за кредитним договором у розмірі 256 813 гривень без солідарного стягнення боргу з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що в силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, цією статтею встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі, якщо при укладенні договору не було додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ознайомився зі змістом договору поруки, підписав його, а отже, сторонами в належній формі було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, а відтак, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його волі на момент укладення.

Тому, твердження позивача щодо формальності укладення договору, на думку суду, є хибними та такими, що повністю спростовуються узгодженими між сторонами умовами спірного договору, доказів зворотному суду надано не було.

Крім того, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, як і не звертався, впродовж дії договору поруки до Фонду за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов договору, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Також слід вказати на те, що за ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В ході розгляду справи встановлено, що кредитна угода №714 від 18.02.2016 є чинною, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалася, а тому суд вважає, що на момент укладання договору поруки таке зобов`язання реально існувало і було дійсним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що Верховний Суд України в зазначеній постанові також роз`яснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлював природу укладеного правочину та його наслідків, помилявся щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення.

Твердження позивача про те, що спірний договір ним було укладено під впливом помилки, та він помилися щодо обставин, які мають істотне значення щодо його відповідальності, як поручителя, за виконання боржником його боргових зобов`язань, стороною позивача не доведено, а тому судом до уваги не приймається, оскільки ці доводи не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а навпаки, повністю спростовуються умовами укладеного між сторонами договору, де позивач чітко підтвердив, що він ознайомлений із положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями, а також для укладення цього договору поручитель отримав всі необхідні погодження та згоди, передбачені чинним законом.

Інші обґрунтування позову, зокрема, надана нотаріально завірена заява ОСОБА_3 від 14 вересня 2018 року про те, що останній зобов`язується самостійно виплатити Фонду заборгованість за кредитним договором у розмірі 256 813 гривень без солідарного стягнення боргу з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що свідчить про укладення договору поруки під впливом помилки, на думку суду, не є підставою, з якою закон пов`язує можливість визнання спірного договору недійсним, а відтак ці твердження судом до уваги також не приймаються.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу позову, натомість такі її доводи знайшли своє об`єктивне спростування доводами відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне віднести витрати, пов`язані із розглядом справи на рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 229, 525-526, 530, 548, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 223, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Обласного «Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним та таким, що укладений під впливом помилки залишити без задоволення.

Повний текст рішення складено 29.04.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Т.Р. Деметрадзе