Справа № 755/7115/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2021 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М., розглянувши матеріали клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 10 липня 2020 року та ухвали Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 26 червня 2020 року,-

установив:

28 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 10 липня 2020 року та ухвали Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 26 червня 2020 року.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч.1 ст.464 ЦПК України, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та його розгляд має відбуватись з дотриманням певних умов, зокрема статей 466-467 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року роз`яснив, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів.

Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень (в тому числі, ухвалених судами Республіки Білорусь) на теперішній час врегульовано нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Мінськ, 22.01.1993 року), Закону України «Про міжнародне приватне право», Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ), Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстрованого в МЮУ 02.07.2008 року за № 573/15264.

Згідно ст. 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує винесені на території інших Договірних Сторін рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22.01.1993 року - клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Зазначені норми також узгоджуються із положеннями ч. 3 ст. 466 ЦПК України.

Так, зі змісту рішення Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 10 липня 2020 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання дружини убачається, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день розгляду справи.

На підтвердження повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи Октябрським районним судом м. Вітебська Республіки Білорусь до заяви долучено довідку складену секретарем судового засідання Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь Буракової Я.С. про те, що ОСОБА_2 про судове засідання призначене на 10.07.2020 року о 10 год. 30 хв. повідомлено засобами мобільного зв`язку.

Також до заяви долучено копію зворотного поштового повідомлення про поштове направлення на ім`я ОСОБА_2 з датою вручення 27.07.2020 року

Натомість, копію довідки секретаря судового засідання та копію зворотного поштового повідомлення суд не приймає до уваги в якості доказів щодо повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи, оскільки доказів вручення ОСОБА_2 судової повістки на 10.07.2020 року вказані документи не містять та такі до заяви не долучено.

Доказами повідомлення сторони, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі є документи, що містять інформацію про отримання стороною відносно якої ухвалено судове рішення викликів в судове засідання з розгляду конкретної справи.

Копія рішення суду від 10.07.2020 року та ухвала суду від 26.06.2020 року не містять зазначень щодо номерів судових справ, а відтак встановити, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд конкретних цивільних справ та отримав відповідні судові рішення з наявних матеріалів не являється можливим.

Суд встановив, що клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 10 липня 2020 року та ухвали Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 26 червня 2020 року не відповідає вимогам ст. 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та ч. 3 ст. 466 ЦПК України.

Встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала, що передбачено ч.4 ст.466 ЦПК України.

Враховуючи те, що заявником не додано до клопотання усі необхідні належним чином оформлені документи, передбачені ч. 3 ст. 466 ЦПК України, суд, прийшов до висновку, що клопотання про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі ст.ст.462, 463 ЦПК України, відповідно до ч.4 ст.466 ЦПК України підлягає залишенню без розгляду та поверненню заявнику.

Залишення клопотання без розгляду не перешкоджає повторному зверненню після усунення обставин, що слугували підставою для прийняття такого рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 465, 466 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 10 липня 2020 року та ухвали Октябрського районного суду м. Вітебська Республіки Білорусь від 26 червня 2020 року- залишити без розгляду та повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що залишення клопотання без розгляду не перешкоджає повторному зверненню після усунення обставин, що слугували підставою для прийняття такого рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя