н/п 2/490/2744/2019 Справа № 473/3002/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

за участю секретаря - Баришнікової І.М.,

представника позивача - адвоката Боровської К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство « Дельта Банк», звернулося до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 березня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСибБанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк»», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 (первісний 801- Ф), згідно умов якого відповідач отримала кредит у сумі 12 420 швейцарських франків на строк з 10.03.2006 року по 09.03.2012 року.

Позичальник умови кредитного договору не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 22.06.2015 року наявна заборгованість за кредитним договором у сумі 236 134,21 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 114 517,29 грн, по відсоткам- 39 009,05 грн., пені- 79 347,03 грн., 3% від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту- 2 675,53 грн., 3% по відсоткам- 585,31 грн.

Історія справи.

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 03.08.2015 року дана справа передана на розгляд судді Вуїва О.В.

Ухвалою судді від 04.08.2015 року дана позовна заява залишена без руху.

07.08.2015 року на адресу суду надійшли уточнення позовних вимог та ухвалою від 11.08.2015 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено до судового розгляду на 21.08.2015 року.

Ухвалою суду від 09.09.2015 року дана позовна заява залишена без руху.

Ухвалою суду від 03.11.2015 року позов залишено без розгляду.

16.12.2015 року на дану ухвалу надійшла апеляційна скарга.

Ухвалою судді апеляційного суду Миколаївської області Шолох З.Л. від 25.12.2015 року дана апеляційна скарга залишена без руху.

Ухвалою судді від 12.01.2016 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.01.2016 року апеляційна скарга задоволена, ухвала суду від 03.11.2015 року скасована, справа направлена для продовження розгляду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.03.2016 року дана цивільна справа направлена до розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 21.03.2016 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою від 22.03.2016 року справа прийнята до розгляду та призначена до судового засідання на 01.04.2016 року.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.05.2016 року позов задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 196787,18 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту- 114 517,29 грн., відсоткам - 39009,05 грн., пені - 40 000 грн., 3% від простроченої заборгованості- 2675,53 ГРН., по відсоткам - 585,31грн.

23.04.2019 року надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 17.05.2016 року.

Ухвалою суду від 24.06.2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого судового засідання на 11.09.2019 року.

Хід справи та процесуальні дії суду.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 12.05.2020 року.

Ухвалою суду від 12.05.2020 року задоволено клопотання ТОВ «Вердикт Капітал», замінено позивача -ПАТ "Дельта Банк" його правонаступником - ТОВ «Вердикт Капітал», судове засідання відкладено на 02.06.2020 року.

За заявою позивача, слухання справи відкладено.

Ухвалою суду від 17.03.2021 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , та слухання справи відкладено.

17.03.2021 року ОСОБА_1 надав заперечення на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, вказавши таке.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.07.2010 року у справі № 2ц-2767/10 за позовом ПАТ «УкрСибБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - позов задоволено, та постановлено про стягнення з відповідачів на користь ПАТ «УкрСибБанк» 55 904, 16 грн.

ОСОБА_2 рішення суду виконано в повному обсязі, а виконавче провадження у даній справі закрито.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення, вказавши наступне.

Звернення до суду вимогою про дострокове повернення суми боргу не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб відповідальності боржника.

При невиконанні рішення суду у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ст.625 ч.2 ЦК України, оскільки зобов`язальні правовідносини не припинилися. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняються їх виконанням. На підставі вимог ст. 625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.1049 ЦК України, грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця. Діюче законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття і виконання виконавчого провадження. Станом на 22.06.2015 року внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором наявна заборгованість у сумі 236 134,21 грн., та, враховуючи Позицію Верховного Суду у постанові від 21.01.2019 року у справі № 916/215/15-г даний позов не є таким, за яким відбувається повторне стягнення за кредитним договором.

Представник відповідача заперечення проти позову підтримала та просила про розгляд справи у їх відсутність.

Представник третьої особи адвокат Лобан О.В. вважав позов таким, що задоволенню не підлягає. При цьому пояснив, що ОСОБА_2 була поручителем за даним кредитним договором, всю суму сплатила, виконавче провадження у справі закрито, та в даний час Центральним судом м. Миколаєва розглядається її позовна заява до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку суброгації.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились.

2. Обставини справи, встановлені судом.

10 березня 2006 року між АКІБ « УкрСибБанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСибБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 801-Ф, за яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 12420 швейцарських франків, строком до 08.03.2012 року., з розрахунку процентної ставки в розмірі 8,99% річних. За умовами договору відповідач зобов`язаний погашати борг щомісячними платежами згідно погодженого графіку. Пунктами 5.5,7.1 зазначеного договору передбачено, що у випадку прострочення по сплаті будь-яких грошових зобов`язань. Банк має право змінити термін погашення кредиту та стягнути пеню 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня.

В той же день, 120.03.2006 року між вказаним банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за участю основного боржника, був укладений договір поруки, за яким відповідачі взяли на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність по усім зобов`язанням сумісно з позичальником на підставі кредитного договору № 801-Ф.

У забезпечення зобов`язань за кредитним договором 10.03.2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, відповідно до якого відповідачем передано в заставу автомобіль марки DAEWOO LANOS державний номер НОМЕР_1 , заставною вартістю 45490,00 грн.

З 2008 року боржником допускались порушення строків погашення кредиту, у зв`язку з чим, 02.04.2009 року за № 345 АТ « УкрСибБанк» направляє ОСОБА_1 вимогу, керуючись п. 5.5. Кредитного договору про зміну термін повернення кредиту, нарахованих процентів, та визнає термін повернення кредиту таким, що настав.

За рішенням Банку запропоновано повернути всю суму кредиту протягом 14 днів з дати відправлення Банком цього листа. Станом на 01.04.2009 року банком встановлена заборгованість 6 491,91 швейцарських франків без врахування пені.

Аналогічні вимоги направлені банком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Дані повідомлення отримані боржниками відповідно : ОСОБА_1 та ОСОБА_3 -17.04.2009 року, ОСОБА_2 - 23.04.2009 року.

У березні 2010 року ПАТ « УкрСибБанк» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 7 5909,16 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складає 55 904,16 грн.,та складається із суми заборгованості за тілом кредиту-6 230,56 франків- 45 890 ,23 грн., по курсу національної валюти; суми заборгованості по процентам-872, 25 швейцарських франків - 6 424,42 грн., пеня по тілу та процентам- 487,35 франків- 3589, 51 грн.

При цьому, сума боргу складена банком станом на 26.02.2010 року. ( справа № 2-ц-2-2767/10).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.07.2010 року позов задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ « УкрСибБанк» за договорами 7590 щвейцарських франків, 16 сантимів, що еквівалентно 55904, 16 грн.

Постановою головного державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження 05.10.2010 року.

18.02.2011 року протоколом МФ ПП «Нива-В.Ш.» № 151224 реалізовано заставний автомобіль та кошти від його реалізації в сумі 19110,00 грн. перераховані стягувачу, залишок боргу вказано як 37020,51 грн.

08.12.2011 року між ПАТ "УкрСибБанк" та ПАТ « Дельта Банк» заключений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2012 року проведена заміна сторони у виконавчому провадженні №21740205 від 05.10.2010 року з ПАТ «УкрСибБанк» на ПАТ « Дельта Банк».

Постановою Заводського відділу ДВС південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30.01.2021 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 2ц-2767/10. Виданого Центральним районним судом м. Миколаєва від 17.09.2010 року закрито у зв`язку з повним його виконанням.

Борг у сумі 56 130,51 грн. стягнуто в повному обсязі та перераховано на рахунок стягувача згідно платіжного доручення № 210 від 29.01.2020 року.

У серпні 2015 року ПАТ « Дельта Банк» звертається до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути заборгованість по тілу кредиту в сумі 114517,29 грн., відсотками - 39009,05 грн. пені- 79347,03 грн., 3% від простроченої заборгованості по тілу - 2675,53 грн., 3% від простроченої заборгованості по відсотках- 585,31 грн., а всього 236 134,21 грн., станом на 22.06.2015 року.( справа №473/3002/15-ц.).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.05.2016 року позов задоволено частково, постановлено про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у сумі 196 787,18 грн.

Постановою ДВС від 04.10.2016 року відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.06.2019 року ,вказане заочне рішення скасовано.

ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» 09.11.2018 року заключений договір № 950/к купівлі-продажу майнових прав.

За п. 2.2 даного договору, покупець підтверджує,що в момент заключення договору ознайомився та отримав від продавця інформацію стосовно майнових прав, в тому числі за правами вимоги,що входять до складу майнових прав. Наявні у банку документи,що підтверджують право вимоги до боржників передаються банком покупцеві за відповідними актами протягом 45 днів із дати підписання даного договору.

За актом, переданий кредитний договір № 801-Ф від 10.03.2006 року ОСОБА_1 , договір застави, та договір поруки з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

За приписами статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

3.Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, позивач не врахував, що за заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 23 липня 2010 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 08 березня 2012 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

"Проценти за користування кредитом" - проценти ,які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.

"Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

У контексті цих термінів, у постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України.

Такий правовий висновок Великої Палати є логічно обґрунтованим, оскільки право позичальника правомірно користуватися чужими грошима кореспондується його обов`язок здійснювати плату за таке користування. Якщо ж право позичальника на користування чужими грошима припиняється у зв`язку з настанням строку повернення кредиту, то припиняється і обов`язок сплачувати передбачені договором проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Таким чином, із наведеного вище зрозуміло чому проценти за правомірне користування кредитом (але які не були фактично сплачені) стягуються в межах строку кредитування.

Крім того, у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Великою Палатою ВС сформульовано висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Після цього норми законодавства за якими нараховуються та стягуються проценти за кредитом (за правомірне користування кредитом), не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Тобто, факт подання позову прямо спричиняє неможливість подальшого нарахування та стягнення процентів за правомірне користування кредитом

Підсумовуючи наведене вище обґрунтування, підставами припинення нарахування відсотків по кредиту з настанням яких припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти (які фактично не були сплачені до дати позову) за правомірне користування кредитом:

1) після спливу визначеного договором строку кредитування

2) внесення сторонами змін до умов договору стосовно строку кредитування

3) припинення (розірвання) договору

4) у разі пред`явлення кредитором позасудової вимоги про дострокове повернення кредиту (згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України),

5) у разі звернення кредитора з позовом про дострокове стягнення боргу за договором.

Таким чином, настання одного із вищенаведених обставин змінює строк кредитування, що має наслідком припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а саме припинення нарахування відсотків за правомірне користування грошовими коштами за за статтями 1048 та 1054 ЦК України.

Але у всіх перелічених вище випадках - після втрати позикодавцем права нараховувати відсотки за статтями 1048 та 1054 ЦК України, він має право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України.

За такого: 1) проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором.

2) проценти за користування кредитом (тобто проценти за правомірне користування кредитом) не сплачуються у випадку сплати процентів за неправомірне користування кредитом (п. 35 постанови від 05.03.2019 року у справі у справі № 5017/1987/2012).

Також з висновку Верховної Палати ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто, ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України) які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами.

Позов про стягнення двох видів процентів за користування чужими грошовими коштами можливо при умові, що договір містить відповідні істотні умови, які передбачають: 1) нарахування процентів за правомірне користування які стягуються як плата (винагорода) за надання коштів в користування (статті 1048 та 1054 ЦК України), а також 2) проценти за неправомірне користування грошовими коштами які стягуються як гарантії належного виконання зобов`язання позичальником (ч.2 стаття 625 ЦК України).

Правовий аналіз дає підстави для висновку, що кредитодавець має право на стягнення передбачених договором процентів за неправомірне користування грошовими коштами згідно ч. 2 статті 625 ЦК України, за період до фактичного погашення заборгованості за договором, навіть і після закінчення строку дії договору.

Посилання банку на вимоги ст.625 ЦК України та наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, виходячи із вище виписаного, не є розрахунком в ракурсі приписів ст.625 ЦК України, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору , та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем, а тому позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

4.Щодо судових витрат

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, витрати із сплати судового збору слід стягнути з позивача- ТОВ « Вердикт Капітал», оскільки ПАТ «Дельта Банк» судовий збір при подачі позову не сплатив.

Керуючись статтями 3,4, 10-13,76-84, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (), на користь держави судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду

Повний текст рішення виготовлений 05 травня 2021 року.

Суддя: Черенкова Н.П.