Дата документу 23.03.2021
Справа № 334/4619/19
Провадження № 2/334/305/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., за участю секретаря судового засідання Гребенюк А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Кадуліної І.С., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Целіковського В.В., представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Мосіної О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що вона і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21.06.1995 відповідачка ОСОБА_2 придбала та зареєструвала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 для проживання сім`ї її сина ОСОБА_4 .

З дня народження доньки вся сім`я - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3 проживали у зазначеній квартирі.

В квартиру сім`я вселилась за згодою власника житла, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, а тому позивачка вважає, що вона на законних підставах набула права користування цією квартирою.

Квартира є її єдиним житлом. Вона сплачувала житлово-комунальні послуги самостійно, іноді для цього надавала разом з чоловіком кошти відповідачці.

Влітку 2015 року ОСОБА_4 пішов із сім`ї до іншої жінки і до цього часу проживає разом з нею.

Відповідачка завірила, що квартира залишиться їй з донькою, оскільки вони іншого житла не мають, а відповідачка має інше житло за адресою АДРЕСА_2 , де і проживає.

Проте, влітку 2017 року ОСОБА_5 повідомив, що має намір зі своєю дружиною переїхати проживати у квартиру своєї матері, після чого ОСОБА_2 почала вимагати звільнити квартиру, почала приходити до квартири, влаштовувати дебоші, через що позивачка викликала поліцію.

Позивачка з донькою не заперечують, щоб відповідачка чи ОСОБА_4 зі своєю дружиною користувалися цією квартирою, звільнили для цього одну кімнату від своїх речей.

З наведених підстав, з метою захисту порушених житлових прав, просить на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК України, ст. 405 ЦК України визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що вона є власницею квартири, якою не може користуватися та розпоряджатися на власний розсуд, оскільки позивачка та ОСОБА_3 чинять в цьому перешкоди. Вони не були і наразі не є членами її сім`ї, вона надала дозвіл вселитися в квартиру для проживання разом з її сином, однак син ОСОБА_4 з 2014 року не проживає у квартирі. ОСОБА_1 має інше житло, у якому зареєстровано її місце проживання. З огляду на сутність правовідносин, на них не поширюються норми ст.ст. 64, 65, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України.

В судовому засіданні позивачка, її представник позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка, її представник у позові просили відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 , її представник надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просили позов ОСОБА_1 задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.1995 №2069, зареєстрованого в ТОВ ЗМБТІ за р.№34813.

Позивачка ОСОБА_1 і син відповідачки ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 . Від шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно пояснень сторін, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їх донька ОСОБА_3 з жовтня 1995 року стали проживати у квартирі АДРЕСА_1 , зі згоди власника ОСОБА_2 .

Ці обставини підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Позивачка просить визнати за нею право на користування зазначеною квартирою з підстав, передбачених ст.ст. 65, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЖК України.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Позивачка просить визнати за нею право користування спірним житловим приміщенням, посилаючись на положення ст. 65 ЖК УРСР, яка регулює питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом, спірне житлове приміщення на момент вселення у нього ОСОБА_1 і до теперішнього часу належить до приватного житлового фонду, відтак, на правовідносини щодо користування цим житловим приміщенням не поширюються норми ст. 65 ЖК України.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) визначаються ст. 156 ЖК УРСР, відповідно до якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічні положення містить ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ст. 160 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця, регулюється ст. 168 ЖК УРСР, відповідно до змісту якої укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Встановлено, що між власником квартири ОСОБА_4 і її сином ОСОБА_4 укладалися строкові договори найму квартири АДРЕСА_1 від 01.07.1996 та від 01.07.1999. Позивачка ОСОБА_1 як дружина наймача квартири вселилась у вказане житлове приміщення зі згоди власника ОСОБА_4 .

Строк дії договору найму від 01.07.1999 закінчився 01.07.2002, однак після цього ОСОБА_4 і позивачка продовжили проживати у зазначеній квартирі.

З 2015 року ОСОБА_4 припинив проживати у спірній квартирі, у 2015 році шлюб між ним і ОСОБА_1 було розірвано.

Вимогу власника квартири ОСОБА_2 звільнити жиле приміщення, оскільки воно необхідне для проживання їй та членам її сім`ї, ОСОБА_1 не визнає.

Наразі на розгляді суду перебуває справа за позовом власника квартири ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом, власник квартири ОСОБА_2 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , не проживала однією сім`єю з сином ОСОБА_4 , його дружиною ОСОБА_1 і їх донькою.

Суд не бере до уваги надані позивачкою в якості доказів копії платіжних доручень по оплаті донькою позивачки ОСОБА_3 комунальних послуг, оскільки вони стосуються виконання обов`язків щодо утримання спірного житлового приміщення, і не стосуються питань щодо набуття права користування таким приміщенням.

ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру та користувалась нею як член сім`ї наймача квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Питання щодо наявності правових підстав для подальшого користування ОСОБА_1 спірним житловим приміщенням наразі вирішується судом.

Крім того, з довідки про реєстрацію місця проживання особи №997 від 22.01.2018 судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 24.07.2013 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , згідно запису Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в паспорті ОСОБА_1 , вона знялась з реєстрації за вказаною адресою 21.10.2019, тобто, на момент звернення з цим позовом до суду позивача мала право користування житлом, розташованим за адресою АДРЕСА_3 .

З огляду на сутність встановлених правовідносин, на них не поширюються норми ст.ст. 65, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, які зазначені позивачкою в обґрунтування підстав позову про визнання за нею права користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 18, 23, 76, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Складення повного судового рішення - 29.03.2021.

Суддя: Турбіна Т. Ф.