КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2418/2021 Головуючий у ІІ інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінстрим», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансовий партнер», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги,

УСТАНОВИВ:

у червні 2017 року позивач ОСОБА_1 , звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінстрім", ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк Фінансовий партнер", за участі третьої особи - Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги.

В обґрунтування заявленого позову зазначала, що в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу розглядалась справа №214/932/16-ц за позовом ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

28.02.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» був укладений договір про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року та укладеними в її рамках Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року.

В цей же день аналогічний договір був укладений між ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім».

І в подальшому в цей же день аналогічний договір був укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 .

Як вказує позивач, зазначені договори укладені з порушенням норм діючого законодавства, а саме: згідно з умовами договору, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» уступка права вимоги відбулась в обмін на плату, яка загалом склала 450 000,00 грн. (п.п.3.1-3.4 Договору), а тому між сторонами фактично був укладений договір факторингу.

Аналогічні умови існують в договорі,укладеному між ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» - п.п.3.1-3.4 Договору, тобто між сторонами також укладений Договір факторингу.

Договір, що укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 з врахуванням формулювання пп.2.1, 6.1, 4.2, 4.3 Договору також по суті є договором факторингу.

Договір, укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 укладений з порушенням ст.ст. 1083, 1074, 1076 ЦК України, оскільки відступлення прав вимоги повинно відбуватись з дотриманням вимог глави 73 ЦК України, так як особа ОСОБА_2 не відповідає вимогам встановленим Законом до фінансових установ, які можуть виступати Фактором, як сторони договору факторингу, а тому такий правочин є недійсним на підставі положень статей 203 та 215 ЦК України.

Крім того, у відповідності до положень статті 1054 ЦК України ОСОБА_2 не може виступати кредитодавцем за договором кредиту.

ОСОБА_1 є споживачем і має додаткові конституційні права, що пов`язані із таким правовим статусом, проте укладення договору відступлення права грошової вимоги із ОСОБА_2 фактично вивело з-під правового регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Кредитодавець не є банком чи фінансовою установою, а тому на підставі положень статті 228 ЦК України, оскільки укладений договір порушує публічний порядок,позивач просить визнати нікчемним вказаний Договір.

Договір, укладений між ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» має бути визнаний недійсним,оскільки він у відповідності до положень статті 234 ЦК України є фіктивним, так як договори укладені в один день і ні ПАТ «КБ «Фінансовий партнер», ні ТОВ «Фінстрім» не мали наміру на настання правових наслідків, які б мали настати у зв`язку з укладенням між ними договору про відступлення права вимоги

З урахуванням викладеного, позивач просив суд:

- визнати недійсним та нікчемним договір укладений 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року та укладеними в її рамках Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року;

- визнати недійсним договір укладений 28.02.2017 року між ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року та укладеними в її рамках Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансовий партнер», як правонаступника відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансовий партнер» .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення у даній справі, Шевченківський районний суд м. Києва безпідставно прийняв до уваги правову оцінку спірних договорів, зроблену Дніпровським апеляційним судом у справі №214/932/16-ц.

Враховуючи, що предметом даного спору є недійсність договорів відступлення прав вимоги, то питання правомірності чи відповідності чинному законодавству правонаступництва ОСОБА_2 за договором відступлення прав вимоги в матеріальних відносинах мало бути встановлено судом в ході розгляду даної справи. В той же час, суд першої інстанції не обґрунтував та не довів твердження про те, що відбулось правонаступництво в матеріальних правовідносинах пов`язаного з правом вимоги ОСОБА_2 за кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, та до неї перейшов статус кредитора, згідно змісту статей 512, 514 ЦК України.

Більш того, апелянт звертає увагу колегії суддів на суперечливість висновків суду першої інстанції, який аналогічні договори між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ КБ «Фінансовий партнер», між ПАТ КБ «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» визнав такими, що є договорами факторингу. Логічно, що тотожний за умовами договір між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 за своєю юридичною природою також є договором факторингу.

Тому, у відповідності до положень ст. 1079 ЦК України, ОСОБА_2 не могла в момент вчинення правочину і не може під час його виконання виступати в якості фактора як сторони договору факторингу. Крім того, ОСОБА_2 взагалі не має права набувати прав сторони Кредитодавця за договором банківського кредиту, адже вона також не відповідає вимогам, які ставляться законом до такої сторони. Так, згідно положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вважає також неправомірним посилання суду першої інстанції на п. 6.1 Договору про відступлення прав вимоги, який укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 , як на підставу віднесення цього договору до договорів цесії, а не факторингу. На думку апелянта, штучна зміна назви грошової операції, яка відбувається в рамках цього договору в обмін на право вимоги, не змінює суті таких дій та їх правової кваліфікації.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що ТОВ «Фінстрім» не набуло в момент укладення договору відступлення прав вимоги, оскільки не здійснило оплату вартості прав вимоги за договором.

Судом першої інстанції також не дано відповідної правової оцінки доводам позивача про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, укладеного 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 , як такого, що порушує публічний порядок.

Аналогічно, Шевченківським районним судом не було надано належної оцінки аргументам позивача щодо фіктивності договору про відступлення прав вимоги, укладеного 28.02.2017 року між ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім», оскільки останній не мав наміру набувати прав вимоги, а будучи лише «прокладкою», навіть не оплатив вказаний договір.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником ОСОБА_2 - адвокатом Кучинською В.В., представник відповідача посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що посилаючись на наявність оплати в обмін на уступку пава вимоги, позивач плутає та підміняє поняття «фінансування під відступлення права грошової вимоги». Зокрема, позивач не розуміє, що в порядку ст. 1077 ЦК України, фінансування під відступлення права грошової вимоги здійснюється клієнтом фактору, а не навпаки.

Аналіз змісту укладених 28.02.2017 договорів про відступлення права вимоги дозволяє зробити висновок, що вони за своєю суттю не є договорами факторингу, не передбачають надання фінансових послуг банками чи фінансовими установами, а є оплатними договорами про відступлення права вимоги. Тексти укладених договорів не містять жодного посилання на факторинг, навпаки, термінологія і суть договорів підтверджує, що сторони уклали оплатні договори про відступлення прав вимоги (цесія).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Василюк А.П. підтримав апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній, просив скаргу задовольнити.

Решта учасників справи належним чином повідомлялися про розгляд справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції фактично взяв за основу висновки, зроблені Дніпровським апеляційним судом у постанові від 23.04.2019 року по справі №214/932/16-ц за позовом ОСОБА_2 , як правонаступника первісного кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Так, по вказаній справі Дніпровським апеляційним судом встановлено, що укладений 28.02.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як первісним кредитором та ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» договір відступлення права вимоги по своїй суті є договором факторингу. Аналогічним є й договір відступлення прав вимоги від 28.02.2017 року, укладений між ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» та новим кредитом ТОВ «ФІНСТРІМ» про відступлення права вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, укладеним із позичальником ОСОБА_1 . Суд також встановив, що за умовами укладеного 28.02.2017 року між ТОВ «ФІНСТРІМ» та ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги відбулось правонаступництво у матеріальних правовідносинах пов`язаного з правом вимоги ОСОБА_2 за кредитним договором№ М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, та до неї перейшов статус нового кредитора, згідно змісту статей 512, 514 ЦК України. При цьому, відхиляючи доводи відповідача ОСОБА_1 щодо нікчемності укладених договорів, суд виходив із того, що відповідно до положень п. 6.1 Договору, між ТОВ «ФІНСТРІМ» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги в порядку ст.512 ЦК України.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2019 року дозволяє зробити висновок про те, що предметом позову у справі № 214/932/16-ц було стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року. Предметом доказування у справі був також перехід до ОСОБА_2 права вимоги за вказаним кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Райффайзен Банк Ааваль».

В той же час, обставини щодо недійсності договорів відступлення права вимоги, укладених 28.02.2017 року між ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім», а також між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 , які є предметом доказування у даній справі, Дніпровським апеляційним судом не перевірялись та не встановлювалисть, ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» у справі № 214/932/16-ц участі не приймали, у зв`язку із чим висновки Шевченківського районного суду у оскаржуваному рішенні про відсутність необхідності доказування зазначених обставин у даній справі є безпідставними.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну кредитну угоду №014/03-03/15/1565, відповідно до п.1.1 вказаного угоди предметом договору є надання кредитних коштів Позичальнику в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї Угоди і які є невідємними її частинами. (том 1 а.с. 39-42).

В договір неодноразово вносились зміни та відповідно між сторонами підписані додаткові договори.

26 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/03-03/15-528 на основі Генеральної кредитної угоди №014-03-03/15/1565 від 20.04.2006 року, відповідно до п.1.1 вказаного договору кредитор, на положеннях та умовах вказаного Договору, надає Позичальнику споживчий кредит у розмірі 35 000,00 доларів США із сплатою 14,5 відсотків річних, строком на 70 місяців та з погашенням відповідно до Графіку. (том 1 а.с. 46-49)

28 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №М014/03-03/15-261 на основі Генеральної кредитної угоди №014-03-03/15/1565 від 20.04.2006 року, відповідно до п.1.1 вказаного договору кредитор, на положеннях та умовах вказаного Договору, надає Позичальнику споживчий кредит у розмірі 30 000,00 доларів США із сплатою 15,0 відсотків річних, строком на 59 місяців та з погашенням відповідно до Графіку. (том 1 а.с. 65-68)

До зазначених договорів сторонами неодноразово вносилися зміни шляхом підписання додаткових договорів.

Встановлено також, що 28.02.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як первісним кредитором, та ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР», як новим кредитором, укладено договір відступлення права вимоги, за умовами п.2.1 якого первісний кредитор відступає за плату новому кредиторові належні йому права вимоги за кредитними договорами № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року та №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року, а новий кредитор заміняє первісного як сторону - кредитора в кредитному договорі, приймає на себе всі його права та обов`язки.

Відповідно до п.3.1 договору, загальна вартість прав вимоги за Договором становить 450 000,00 грн., вартість прав вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року становить 150 000,00 грн. та за договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року становить 300 000,00 грн.

Відповідно до п.4.1.1 договору, новий кредитор ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» засвідчує, що він є банком, зареєстрованим та існуючим згідно чинного законодавства України на підставі виданих Національним Банком України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює іншу діяльність.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 28.02.2017 року, станом на момент відступлення прав вимоги, розмір заборгованостіза кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року становить 335 705,50 грн. та за договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року становить 575 604,20 грн.

28.02.2017 року між сторонами був підписаний акт приймання-передачі документації. (том 1 а.с. 21-29)

28.02.2017 року був укладений Договір про відступлення прав вимоги між ПАТ «КБ «Фінансовий партнер» (далі - Первісний кредитор) та ТОВ «Фінстрім» (далі - Новий кредитор) на підставі статей 512-519 ЦК України та ч.3 ст.656 ЦК України за умовами якого до Нового кредитора перейшло право вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року та укладеними в її рамках Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року.

В порядку та на умовах, визначених Договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому права вимоги за Кредитним договором,а Новий кредитор заміняє Первісного кредитора та приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених Договором.

Згідно з п.3.1 та п.3.2 Договору загальна вартість прав вимоги за Договором становить 451 000,00 грн., які мають бути сплачені Первісному кредитору в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок Первісного кредитора.

Згідно ізДодатком № 1 до вказаного вище договору, яки є розрахунком заборгованості за кредитними договорами, заборгованість за Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року становить 575 604,20 грн. та за Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року становить 335 705,50 грн. (том 1 а.с. 30-37)

Платіжним дорученням №25 від 28.02.2017 року ТОВ «Фінстрим» перерахувало на рахунок ПАТ КБ «Фінансовий партнер» за укладеним договором 451 000,00 грн. (а.с. 77 т.2).

Також встановлено, що 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» (далі - Первісний Кредитор) та ОСОБА_2 (далі - Новий кредитор) був укладений Договір відступлення прав вимоги за умовами якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору належне Первісному кредитору Право вимоги за Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, боржником за якими є ОСОБА_1 , а кредитодавцем - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладеними на підставі Генеральної кредитної угоди №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року.

Згідно з умовами п.1.3 зазначеного Договору, до Нового кредитора переходить право вимагати (замість Первісного кредитора) від Боржника належного та реального виконання зобов`язання по поверненню основної суми заборгованості по кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, згідно Кредитних договорів, в повному обсязі, без будь-яких обмежень, у розмірі, що вказується в Розрахунку заборгованості (додаток №1 до Договору), який є невід`ємною частиною даного Договору, а також всі інші права, належні Первісному кредитору згідно Кредитних договорів.

Як визначили сторони в п.1.4 Договору, право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту зарахування суми відшкодування (компенсації) за відступлення Права вимоги на умовах, які визначені у п.2.1.1 цього Договору, та оформлюється складанням Акту прийому-передачі права вимоги (додаток №2 до Договору), який є невід`ємною частиною даного договору.

Крім того, згідно з п.2.1.1 Договору, Новий кредитор зобов`язаний перерахувати Первісному кредитору суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за Кредитними договорами в розмірі 451 500,00 грн. в день підписання цього договору. Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за кредитними договорами та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою Первісному кредитору за здійснене відступлення Права вимоги.

Сторони в п.4.2 Договору зазначили, що до Нового кредитора переходять всі права кредитора, що належали до цього Первісному кредитору, згідно Кредитних договорів, виключно за умови зарахування у повному обсязі суми відшкодування (компенсації) за відступлення Права вимоги на рахунок Первісного кредитора, зазначений у п.2.1.1 цього Договору.

У Також сторони визначили в п.6.1 Договору, що відступлення права вимоги від Первісного кредитора до Нового кредитора не є фінансовою послугою, в тому числі факторингом, в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Податкового кодексу України, інших нормативно-правових актів, чинних на території України.

Згідно ізДодатком № 1 до вказаного вище договору, який є розрахунком заборгованості за кредитними договорами, заборгованість за Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року становить 575 604,20 грн. та за Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року становить 335 705,50 грн. (том 1 а.с. 11-20)

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2019 року (справа №214/932/16-ц) стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року станом на 18.12.2015 року, в розмірі 7138 (сім тисяч сто тридцять вісім) доларів США 30 (тридцять) центів США, що еквівалентно 167 662 (сто шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят дві) гривень 07 (сім) копійок, яка складається із заборгованості: за кредитом - 6 483,06 доларів США, та заборгованості за відсотками - 655,24 доларів США.

Обґрунтовуючи недійсність договору про відступлення прав вимоги від 28.02.2017 року, укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та ТОВ «Фінстрім» та посилаючись на положення ст. 234 ЦК України, позивачка ОСОБА_1 стверджує про фіктивність вказаного правочину з огляду на його вчинення без наміру створення правових наслідків.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України? від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору про відступлення прав вимоги від 28.02.2017 року ТОВ «Фінстрім» перерахувало на рахунок ПАТ КБ «Фінансовий партнер» 451 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №25 від 28.02.2017 року. (а.с. 77 т.2).

З огляду на вказані обставини, відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання вказаного договору недійсним з підстав його фіктивності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем правомірності вчиненого правочину не спростовано.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача в частині оспорення правомірності договору про відступлення прав вимоги, укладеного 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III"Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відносить до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами, як:

1)фінансування клієнта - суб`єкта господарювання;

2) набуття відступленого права вимоги;

3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта.

Відповідно, однією з відмінних ознак факторингу від правочинів з відступлення права вимоги (мета яких є заміна сторони в зобов`язанні), є передача грошових коштів в розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує кредитну послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час під відступлення права вимоги, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закону) вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у цивільній справі № 909/968/16.

У даній справі, зі змісту п. 2.1.1 Договору відступлення права вимоги, укладеного 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 вбачається, що новий кредитор зобов`язаний перерахувати Первісному кредитору суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за Кредитними договорами в розмірі 451 500, 00 грн. в день підписання цього договору.

Натомість, відповідно до пункту 1.3 Договору, до Нового кредитора переходить право вимагати (замість Первісного кредитора) від Боржника належного та реального виконання зобовязання по поверненню основної суми заборгованості по кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, згідно Кредитних договорів, в повному обсязі, без будь-яких обмежень, у розмірі, що вказується в Розрахунку заборгованості (додаток № 1 до цього Договору), який є невідємною частиною даного договору.

Згідно ізДодатком № 1 до вказаного вище договору, який є Розрахунком заборгованості за кредитними договорами, заборгованість за Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року становить 575 604,20 грн. та за Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року становить 335 705,50 грн. (том 1 а.с. 11-20)

Згідно з пунктом 1.6 Договору, у випадку, якщо починаючи з дня, коли Новий кредитор здійснив розрахунок за цим договором з Первісним кредитором, відповідно до п. 2.1.1 цього Договору, Боржник здійснюватиме погашення заборгованості за Кредитними договорами на користь Первісного кредитора, Первісний кредитор зобов`язаний протягом 3 банківських днів перерахувати такі надходження Новому кредитору.

За таких обставин ТОВ «Фінстрім» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_1 (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 451 500,00 грн, які ОСОБА_2 (новий кредитор) зобов`язалася сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінстрім» отримав фінансування у розмірі 451 500,00 грн., а ОСОБА_2 , в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Така різниця виразилася в отриманні ОСОБА_2 від первісного кредитора права вимоги від боржника погашення заборгованості за двома кредитними договорами в загальному розмірі - 911 309, 70 грн.

Таким чином, саме ОСОБА_2 отримала прибуток від обміну своїх грошових коштів на кредитну заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінстрім».

Наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. Аналогічно, суті договору не змінює зміст пунтку 6.1 оспорюваного Договору.

З укладенням Договору про відступлення права вимоги у Генеральній угоді на здійснення кредитних операцій та кредитних договорах №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року відбулася заміна кредитодавця ТОВ «Фінстрім» - фінансової установи, яка уповноважена надавати фінансові послуги згідно зі Свідоцтвом серії ФК №726 від 24.03.2016 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_2 , яка відповідно до вимог Закону не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Щодо вимог позивача про визнання вказаного правочину нікчемним в силу положень статті 228 ЦК України, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Стаття 228 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, котрі є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Позивачем не було надано суду належних дта допустимих доказів. Підтверджуючих те, що Договір відступлення права вимоги від 28.02.2017 року, укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження чи незаконне заволодіння майном фізичної особи або посягав на суспільні, економічні та соціальні основи держави, тобто є таким, що порушує публічний порядок, а отже, відсутні підстави для визнання його нікчемним.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам та порушення норм матеріального права при вирішенні вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 28.02.2017 року, укладеного між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 , знайшли своє підтвердження, керуючись положеннями статті 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції у вказаній вище частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 28.02.2017 року, укладеного між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 .

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір від28.02.2017 року, укладений між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_2 , про відступлення права вимоги щодо виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Генеральною кредитною угодою №014/03-03/15/1565 від 20.04.2006 року та укладеними в її рамках Кредитним договором №014/03-03/15/528 від 26.06.2007 року та Кредитним договором №М014/03-03/261 від 28.05.2008 року.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.