Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Пугачов Є.К.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвокат Гарницький П.П.,

інші учасники справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м.Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкування з неповнолітньою дитиною.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкування з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити ОСОБА_1 наступний спосіб у вихованні та спілкуванні з дочкою: щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 14 лютого 2018 року, сторони проживають окремо. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва

від 21 жовтня 2019 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини, яке, як зазначає позивач, ним сумлінно виконується. Посилаючись на те, що відповідач систематично чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з метою встановлення способів участі батьків у вихованні дитини. Розпорядженням №421 від 03 червня 2020 року Дніпровською районної в м.Києві державною адміністрацією прийнято рішення, яким встановлено участь

ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою дитиною щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та влітку з 15 липня 2020 року

20 календарних днів. Проте відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, що позбавляє позивача можливості бачитись з донькою.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації. (а.с.14-16)

04 листопада 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Гарницького П.П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позов є штучно створеним, відповідач не чинила жодних перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною. При цьому у відзиві зазначено, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, підставою для розірвання шлюбу стало те, що позивач протягом спільного життя з відповідачем вчиняв фізичне насильство по відношенню до відповідача на очах малолітньої дитини. З цього приводу, а також через психологічний тиск з боку позивача, відповідач неодноразово зверталась до працівників поліції із заявами про злочин. Однак, через корупційні зв`язки позивача, працівники поліції не намагались розслідувати та розкривати злочин. Після розірвання шлюбу дитина відмовлялась бачитись з батьком, оскільки через постійний стрес та моральний тиск на дитину в неї почались проблеми з психікою, дитина постійно знаходиться в стресі при згадуванні батька, а позивач продовжує вчиняти насильство по відношенню до дитини. Після побачень з батьком дитина плакала та говорила, що більше не хоче з ним бачитись та шукала захисту від нього. При спілкуванні з психологом, дитина розповідала, що боїться батька, оскільки той здійснював побої відповідача на її очах та нецензурно виражався. Також дитина розповідала, коли позивач приходив до школи, бив її по сідницях, тому вона відмовлялась йти з батьком. Враховуючи, що навіть після розірвання шлюбу відношення позивача стосовно дитини не змінилось, а дитина не бажає бачитись з батьком, відповідач не може насильно примусити дитину до такого спілкування. Також у відзиві зазначено, що позивач щосуботи приходить до будинку відповідача разом з працівниками поліції та вимагає від відповідача в примусовому порядку, проти волі дитини, вивести її та передати позивачеві. Відповідач щосуботи збирає дитину для прогулянок та спілкування з позивачем, проте дитина не виходить з квартири для спілкування з батьком, що фіксують працівники поліції. Вплинути на дитину та примусити її спілкуватись з батьком ні відповідач ні працівники поліції не мають можливості, оскільки дитина відмовляється виходити на такі зустрічі, як до особи, яка вчиняє насильство по відношенню до неї. Враховуючи, що орган опіки та піклування встановив графік спілкування з дитиною та відповідач не чинить в цьому жодних перешкод, відповідач вважає, що немає необхідності повторно затверджувати графік такого спілкування. Відповідач вважає позов штучно створеним з метою морального тиску на відповідача - відмови останньої від майнових прав на спільне майно. Також у відзиві зазначено, що позивач за весь час конфліктів з дитиною не намагався налагодити з нею стосунки, навпаки - все ускладнює, погрожуючи дитині та здійснюючи її побиття навіть на території школи. Така поведінка позивача була підставою для звернення відповідача до суду із заявою про видачу обмежувального припису. З наведених підстав, виходячи з інтересів дитини, враховуючи, що дитина постійно проживає з матір`ю, а зустрічі з батьком носять регулярний характер, проте дитина не бажає спілкуватись з батьком, жодних перешкод з боку відповідача у спілкуванні позивача з дитиною немає. На думку відповідача, позивач повинен прикласти зусиль та змінити свою поведінку до дитини та відношення до неї, щоб налагодити відносини з донькою. (а.с.43-45)

12 листопада 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що більша частина заперечень відповідача складається з опису подій, які на думку відповідача, свідчать про те, яка позивач погана та жорстока людина, особливо по відношенню до доньки. Фактично відповідач описує своє мотивування, чому неможна давати позивачеві дитину. Наведене, на думку позивача, переконливо свідчить про те, що відповідач перешкоджає позивачеві у спілкуванні з дитиною. При цьому відповідач не висуває зустрічних позовних вимог з приводу жорстокої поведінки позивача. Згідно відповіді на відзив, задля досягнення своєї мети, відповідач вдається до неправдивої та образливої інформації щодо позивача. З рішення суду про розірвання шлюбу не вбачається жодних наведених відповідачем підстав для розірвання шлюбу. Такими твердженнями, на думку позивача, відповідач намагається ввести суд в оману та ображає позивача. Зазначає про неправдивість та образливість тверджень про наявність у позивача корупційних зв`язків. Щодо психологічних досліджень зазначено, що вони не є доказами того, що позивачеві неможна бачитись з донькою, крім того відповідачем не надано доказів щодо кваліфікації та освіти людей, які проводили ці психологічні дослідження. Крім того, орган опіки та піклування досліджував вказані листи психологічного обстеження. Також у відповіді зазначено, що ухвалою апеляційного суду скасовано рішення про видачу обмежувального припису, на яке посилається відповідач. Позивач вважає, що у відзиві відсутня будь-яка змістовна та юридично обґрунтована позиція щодо позову. Тому вважає, що позов повинен бути задоволений в повному обсязі. На думку позивача, відповідач грубо і свідомо порушує вимоги діючого законодавства. (а.с.75-79)

20 листопада 2020 року на електронну адресу суду від відповідача

ОСОБА_2 та її представника - адвоката Гарницького П.П. надійшли заперечення (а.с.120-123), примірник яких у письмовому вигляді долучено до матеріалів справи (а.с.124-127). В запереченнях зазначено, що на підтвердження застосування позивачем фізичного та морального насильства, відповідачем надано ряд документів. Так, з інформаційних довідок за результатами роботи з психологом убачається, що дитина знаходиться в стані глибокого стресу, оскільки є свідком постійного фізичного та психологічного насильства, що негативно впливає на внутрішній емоційний стан дитини. При цьому в запереченнях зазначено, що позивач намагається насильно нав`язати своє спілкування з дитиною, попри небажання доньки бачитись з ним, при цьому відповідач жодних перешкод у спілкуванні не чинить. На думку відповідача, долучені позивачем письмові пояснення певних осіб є підробленими та мають сумнівне походження, є неналежними та недопустимими доказами. А на підтвердження факту того, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною, відповідачем долучені акти. Крім того, письмовими поясненнями свідків підтверджується фізичне та моральне знущання позивача над відповідачем та донькою. В запереченнях зазначено, що наданими стороною відповідача доказами підтверджується, що дитина відмовляється бачитись з батьком, тому відповідач ніколи не чинила перешкод в цьому. Позивач, як батько повинен брати участь у вихованні та утриманні дитини, але у спосіб, що не завдає шкоди самій дитині. Але позивач замість того, аби налагодити стосунки з дитиною через відповідача, вживає всіх заходів аби дитина ненавиділа батька. На думку сторони відповідача, позов є штучним, спрямований на отримання можливості в подальшому чинити тиск на дитину, що може призвести до тяжких наслідків, відповідача вважають неналежним, а спосіб захисту - невірним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні частково підтримав позовні вимоги, в частині зобов`язання відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні з дочкою та встановити ОСОБА_1 спосіб виховання та спілкування з дочкою - щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин. В частині вимоги про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою - влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів, просив залишити позов без розгляду, проте подав відповідну заяву з пропуском визначеного п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України строку, у зв`язку з чим, за його клопотанням вказана заява була повернута позивачеві. Позивач надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи (позовній заяві та відповіді на відзив), детально розповів про обставини спілкування з донькою в школі, про обставини перешкоджання відповідачем у його спілкуванні з дитиною, в тому числі й про тиск на дитину з боку відповідача, через що дитина боїться спілкуватись з батьком та обмежена в реалізації свого права на спілкування з обома батьками. Зазначив, що бажає займатися дитиною, допомагати їй зростати, розвиватись, надавати всіляку додаткову допомогу, проте з часу розлучення відповідач порушує його право на спілкування з донькою, безпідставно звернулась за обмежувальним приписом, сварила доньку за спілкування з позивачем та, завдяки її тиску, щоб не засмучувати відповідача, дитина замикається в собі, не бажає бачитись з батьком, при цьому не може пояснити причини такого небажання. Відповідач категорично заперечував здійснення з його боку фізичного або психологічного насильства щодо відповідача та дитини. Зазначив, що останнє тривале спілкування з донькою мав в грудні 2018 року, коли вони вдвох відпочивали на гірськолижному курорті. Після цього, заздалегідь домовившись, приїхав поздоровити доньку на новий рік, проте його не впустили до квартири. У вересні 2019 року позивач мав коротку зустріч з донькою, через два дні позивач подала заяву про обмежувальний припис. У вересні 2019 року позивач спілкувався з донькою 2,5 години, дитина зазначила, що сумувала за батьком, він подарив доньці телефон, проте цього ж вечора контакт з позивачем було заблоковано. Після цього відповідач перестала пускати дитину з позивачем, навіть не відпустила до стоматолога. На початку зустрічей з позивачем дитина завжди була напруженою, потім спілкувалась легше, що на думку позивача свідчить про психологічну обробку дитини з боку відповідача. Позивач в судовому засіданні навів детальні прояснення про обставини його спілкування з донькою, зміну поведінки та ставлення доньки до нього протягом часу спілкування та, надаючи аналіз викладеним обставинам зазначив, що дитина знаходиться під постійним впливом відповідача, що негативно відображається на його відносинах з донькою та на психічному стані останньої. Зазначив, що після рішення опікунської ради відповідач не давала побачитись з дитиною, через що він був змушений викликати поліцію.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пугачов Є.К. в судовому засіданні також просив позов задовольнити в обсязі, вказаному позивачем та зазначив, що відповідач не виконує рішення органу опіки та піклування, навіть раз на тиждень не надає позивачеві можливості побачити дитину, надав оцінку діям та висловлюванням дитини, як таким, на підставі яких можна зробити висновок про тиск на дитину сторін з боку відповідача, що негативно впливає не лише на відносини доньки з батьком, а й на стан дитини. Також зазначив, що позивач сплачує аліменти в розмірі 10000,00 грн на місяць, які витрачає відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначила, що позов є штучним, оскільки вона не перешкоджає позивачеві у спілкуванні з донькою. Вказала, що позивач кожного року влітку отримує путівку на себе з донькою для того, щоб отримати відпустку влітку, при цьому їде на відпочинок з іншою особою. Також зазначила про наявність заборгованості зі сплати аліментів з 2019 по 2020 рік. Вказала, що ніколи не перешкоджала в спілкуванні позивача з дитиною, доньку не налаштовувала, навпаки вмовляла доньку зустрічатися з батьком, але коли дитина вже підросла, вмовляти не вдавалось. Пояснила, що донька боїться позивача, оскільки той під час шлюбу в присутності доньки застосовував до позивача фізичне насильство. Крім того, позивач у школі застосовував до доньки насильство, влаштовував пресинг. Кожного разу на засіданнях органу опіки та піклування донька говорить, що не бажає бачитись та спілкуватися з батьком. Також зазначила, що у визначені дні для спілкування позивач приходив одинадцять разів, за кожен з цих разів складався протокол працівниками поліції, яких він викликав, два рази позивач викликав поліцейських, а сам навіть не приїжджав. Відповідач кожної суботи з сусідами чекає на позивача, щоб зафіксувати події. Поліцейські повідомляли позивача, що дитина не бажає його бачити. Донька не говорила відповідачу, чому не бажає бачити батька, проте психолог повідомила, що позивач залякав дитину, в шкільній альтанці бив доньку по сідницях, доводив доньку до сліз. Під час спільного проживання донька була свідком застосування позивачем до відповідача фізичного насильства. Пояснила, що донька сприйняла розлучення батьків, як звільнення, що вона не повинна ходити на зустрічі з батьком. Пояснила, що згодна на зустрічі позивача з донькою, за умови згоди останньої. Проте вважає, що спілкування з батьком не відповідатиме інтересам дитини, оскільки донька відмовляється бачитись з ним. Зазначила, що вмовляла доньку зустрітись з батьком, проте дитина не бажає. Також відповідач вважає, що позивачеві потрібна дитина лише для отримання відпусток влітку.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гарницький П.П. також в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначив про штучний характер позову, як поданий з метою, щоб за рахунок дитини позивач міг вирішити свої матеріальні питання. Зазначив, що замість доньки на відпочинок з позивачем їздить його співмешканка. Вказав, що відмова у позові відповідатиме інтересам дитини.

В судових дебатах відповідач та її представник зазначили про часткове визнання позову - відповідач не заперечувала проти зустрічей позивача з донькою першої суботи кожного місяця з 10:00 до 12:00 години, в присутності матері і за обов`язковим бажанням дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації та заяву, в якій вказаний висновок підтримав, просив справу розглядати без участі представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини відповідно до чинного законодавства України (а.с.147).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав, вказана третя особа була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним сином.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши відповідача в якості свідка та свідка, опитавши в порядку, передбаченому ст.71 СК України дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2009 року, який було розірвано заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 14 лютого 2018 року. (а.с.80)

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

Як з`ясовано судом та не заперечується сторонами, малолітня донька сторін ОСОБА_4 проживає з відповідачем ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.130-133).

Згідно довідки фінансово-економічного управління Служби безпеки України, виданої ОСОБА_1 03 вересня 2020 року, з 01 травня 2020 року по 30 червня 2020 року відбувалось відрахування аліментів на виконання рішення суду, в

подальшому - з 01 липня 2020 року по дату видачі довідки утримання аліментів проводиться згідно рапорту позивача (а.с.81).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Згідно приписів ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини, за результатами розгляду якої, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2020 року (протокол №11), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація винесла розпорядження №421 від 30 червня 2020 року, яким визначила участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою донькою щосуботи з 10-00 години до 20-00 години, влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів (а.с.6).

Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. 153, 157, 159 СК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Виходячи із гарантій, передбачених ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при вирішенні спорів щодо участі батька (матері) у вихованні (піклуванні) дитини необхідно брати до уваги інтереси, а також права та свободи всіх залучених сторін і, що більш важливо, - основні інтереси дитини та її права. Якщо існує можливість того, що контакти з батьком (матір`ю) можуть завдати шкоди інтересам дитини або становити втручання в її права, саме відповідні національні органи зобов`язані забезпечити справедливу рівновагу між ними. При цьому вирішальне значення має те, чи вжили відповідні національні органи всіх необхідних заходів для того, щоб сприяти налагодженню контактів тією мірою, якою вимагати цього від них було б доцільно за наявних конкретних обставин кожної справи.

Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст. 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Відповідач в судовому засіданні стверджувала, що позивач під час спільного проживання сторін застосовував до неї фізичне насильство в присутності доньки сторін, в подальшому в школі застосовував насильство до доньки - бив по сідницях, в результаті чого, за переконанням відповідача, донька боїться батька та не бажає його бачити, а відповідач не може переконати дитину в необхідності спілкування з батьком.

На противагу цьому позивач стверджував, що жодного разу не допускав будь-якого чи то фізичного чи то психологічного насильства ані до відповідача ані до доньки. Проте, за його переконанням, відповідач чинить такий психологічний тиск на дитину, через який донька боїться спілкуватись з батьком, щоб не викликати незадоволення з боку матері.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1

ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1

ст.80 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При допиті відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні, за її згодою, в якості свідка, остання суду показала, що раніше дитина боялась зустрічатись з батьком, наразі страх дитини стає негативним. Зазначила, що донька не говорила, чому саме не бажає зустрічатись з батьком. Проте, психологу донька детально розповідала, що пам`ятає подробиці того, як батько за часів спільного проживання сторін чинив насильство над відповідачем. Крім того, психолог з`ясувала, що позивач вдаряв ОСОБА_4 , що вона сама просипалась вночі в темряві, не прикрита ковдрою - мерзла та плакала. Зі слів вчителів, коли позивач приходив до доньки в школу, вона плакала. Щосуботи відповідач готувала дитину до зустрічей з батьком, вони чекали, проте позивач так і не приходив, натомість приїжджали викликані ним працівники поліції, що відбувалось одинадцять разів, при цьому позивач приїжджав лише двічі. Вказала, що не чинила жодних дій, спрямованих на те, щоб донька не спілкувалась з батьком.

Надаючи оцінку вказаним показанням, суд зазначає, що показання позивача в якості свідка не можуть бути переконливим доказом застосування позивачем насильства до відповідача в присутності дитини, або до самої дитини, оскільки відповідач, як особа, яка протягом усього часу - до судових дебатів, заперечуючи в повному обсязі проти задоволення позову, є особою, заінтересованою в результатах розгляду даної справи.

Вищезазначені показання відповідача про події та обставини, що завдавали шкоди інтересам дитини, через неприпустиму поведінку позивача в присутності доньки, без узгодження таких показань з іншими доказами у справі, не можуть свідчити про дійсність існування обставин наведених в цих показання.

Тим більше, що описана відповідачем неприпустима поведінка позивача не стала підставою для звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, навпаки відповідач стверджувала, що всіляко сприяла подальшим зустрічам дитини з батьком та пояснювала дитині про необхідність її спілкування з позивачем, що було б неприпустимим в разі допущення останнім описаної відповідачем протиправної поведінки позивача.

Разом з тим, інших доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України протиправної поведінки позивача по відношенню до відповідача та дитини, матеріали справи не містять.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_5 суду показав, що багато спілкувався зі ОСОБА_4 , був здивований, що дитина боїться батька. Дитина розповідала, як позивач піднімав на неї руку, як знущався над відповідачем. Також свідок розповів про конфліктну ситуацію, учасниками якої були відповідач, донька сторін та матір позивача. Особисто свідок не був свідком спілкування сторін або дитини з батьком. Декілька разів був присутній в суботу, коли приїжджала поліція та описувала сусідів відповідача.

Отже всі повідомлені вказаним свідком події, що стосуються предмету доказування в даній справі, відомі йому від відповідача та доньки сторін.

При цьому, при встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України була опитана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що не бажає бачитись з батьком, оскільки ненавидить його.

Однак пояснити причину такого ставлення до батька дитина не змогла. В подальшому ОСОБА_6 наводила описання обставин поведінки позивача, свідком яких вона начебто була у віці 4-5 років, які в словосполученнях, викладенні обставин та навіть в описанні предметів є тотожними з показаннями відповідача. При цьому не змогла пригадати спільний відпочинок з батьком два з половиною роки тому. Та наприкінці зазначила, що якби мама спілкувалась з батьком, то і вона б спілкувалась з ним.

ОСОБА_6 була опитана в судовому засіданні в присутності співробітника служби у справах дітей та сім`ї та органу опіки та піклування, яка не є представником в даній справі, з її боку зауважень щодо опитування малолітньої не надійшло. Також, на думку вказаної особи, дитина в своїх поясненнях повною мірою відобразила показання відповідача, що на її думку свідчить про безумовний вплив матері на дитину.

При цьому судом встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу склались особисті неприязні стосунки внаслідок невдалих сімейних відносин.

Наведене випливає не лише з поведінки сторін в судовому засіданні, а й підтверджується неодноразовими зверненнями відповідача до правоохоронних органів у 2015, 2016 та 2018 роках з приводу сварок між сторонами. При цьому у всіх випадках відповідач в подальшому просила правоохоронців перевірку за її заявами не проводити, що відображено у відповідних висновках (а.с.56-59).

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису. (а.с.105-116)

Вказаним судовим рішенням встановлено наступне.

«В судовому засіданні з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції встановлено, що під час перебування у шлюбі, народження дитини і проживання однією сім`єю, з боку батька були відсутні будь-які прояви домашнього насилля щодо малолітньої дитини та дружини ОСОБА_2 , свідком якого стала дитина.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що окремо проживають з квітня 2016 року.»

« ОСОБА_1 має позитивну характеристику, проходить службу в органах Служби безпеки України, має статус учасника бойових дій, брав участь в АТО з моменту її проголошення. За сумлінне виконання службових обов`язків, досягнуті конкретні позитивні результати у службовій діяльності, виявлені при цьому високий професіоналізм, ініціативу та наполегливість нагороджений державною нагородою, а також відомчою відзнакою СБ України «Вогнепальна зброя».

Звертаючись з заявою до суду про видачу обмежувального припису, заявник зазначала, що малолітня дитина ОСОБА_3 стала свідком (очевидцем) вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 відносно заявниці, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року до вказаного реєстру на підставі заяви ОСОБА_2 від 13 липня 2017 року, було внесено відомості про подію, що мала місце 13 липня 2017 року приблизно о 16 год. 20 хв. за адресою АДРЕСА_1 , зі слів заявниці ОСОБА_2 , ОСОБА_1 були нанесені тілесні ушкодження (ЖЄО № 56566). Номер кримінального провадження № 0009934, правова кваліфікація частина 1 статті 125 КК України, орган досудового розслідування: Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві (а.с. 5).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що сама лише наявність кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням заявника, не є доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та не містять фактичних даних щодо вчинення домашнього насильства відносно заявниці, свідком (очевидцем) якого стала малолітня дитина.

Відповідно до наданої у судовому засіданні довідки від 29 листопада 2019 року за підписом слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП України у місті Києві Л.Резнік зазначено, що на даний час у кримінальному провадженні №009934, громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомлення про підозру вручено не було.»

Вищевказаний витяг з ЄРДР також долучений відповідачем до відзиву (а.с.60), а позивачем до відповіді на відзив долучена зазначена вище довідка (а.с.82).

Суд не вбачає підстав для того, щоб відступити від оцінки наявності кримінального провадження, як такого, що саме по собі не є доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та не містять фактичних даних щодо вчинення домашнього насильства відносно заявниці, свідком (очевидцем) якого стала малолітня дитина.

Також постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року встановлено:

«Вказаний висновок колегії суддів також підтверджується тим, що не зважаючи на події у липні 2017 року, про які зазначає заявник, з 20 липня 2017 року по 10 серпня

2017 року ОСОБА_1 разом з донькою відвідував санаторій «Одеса» СБУ з метою оздоровлення дитини, що підтверджується довідкою від 29 жовтня 2019 року за підписом лікаря поліклініки ВМУ СБУ Руденка О.О. (а.с. 117).

В подальшому, не зважаючи на окреме проживання, ОСОБА_1 разом з донькою відвідував санаторій «Одеса» СБУ з метою оздоровлення дитини з 07 липня

2018 року по 28 липня 2018 року, що підтверджується корінцем путівки № 020748

(а.с. 118).»

«В матеріалах справи містяться звернення ОСОБА_1 від 31 березня

2019 року та від 01 червня 2019 року до Дніпровського УП НП у місті Києві з метою фіксації факту невиконання ОСОБА_2 розпорядження № 532 від 20 вересня 2018 року, виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, а саме, не надання для спілкування доньки (а.с. 65-66).

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що питання щодо участі батька у вихованні дитини розірвання шлюбу прийняттям розпорядженням органу державної влади не було остаточно вирішено, а відсутність згоди щодо участі батька у вихованні дитини переросло у конфлікт між колишнім подружжям.»

«Звертаючись з заявою до суду, ОСОБА_2 також зазначала, що завдяки роботі психолога, стан дитини став поліпшуватись. Однак, з першого вересня батько почав приходити до дитини у школу, він тиснув на ОСОБА_4 , та примушував до спілкування, погрожував «дати по щоках» у разі небажання з ним спілкуватись, забороняв розповідати про це.

13 вересня 2019 року, як зазначила ОСОБА_2 у своїй заяві, ОСОБА_1 прийшов до школи до закінчення уроків, та тиснув на дитину, і це відбувалось в класі, на очах дітей та вчителя. ОСОБА_4 відповіла йому про небажання з ним спілкуватись, та просила піти, проте він не відреагував. За доньку заступилась вчителька, що не сподобалось ОСОБА_1 і він влаштував скандал, довів дитину до сліз. У цей день у дитини була істерика, довелось викликати лікаря.

Разом з тим, посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 доказів на підтвердження того, що 13 вересня 2019 року викликався лікар до малолітньої дитини, не надала.»

«Учасниками справи у судовому засіданні не заперечується, що під час подій на які посилається заявниця - вересень 2019 року, малолітня дитина ОСОБА_4 , особисто отримала у подарунок від батька ОСОБА_1 мобільний телефон, який їй був потрібний для навчання, матір не заперечувала проти отримання дитиною дарунка.

Отже, колегія апеляційного суду підсумовуючи викладене, вважає, що конфлікту між батьком і дитиною не було і дитина під час зустрічей розказала батьку про свої шкільні справи та її потреби для навчання, в тому числі і телефон.

Разом з тим, учасниками справи у судовому засіданні також не заперечується, що малолітня дитина 13 вересня 2019 року під час зустрічі з батьком після останнього уроку знала та очікувала, що матір прийде її забирати зі школи.

Тому надані заявницею вищевказані заяви, на думку колегії суддів, не підтверджують сам факт вчинення ОСОБА_1 насильницьких дій відносно своєї дитини, а підтверджує лише існування конфлікту між колишнім подружжям щодо участі батька у виховані доньки, свідком якого є малолітня дитина ОСОБА_4 , і яка в силу свого віку намагається вирішити його шляхом усунення від спілкування з батьком, щоб не провокувати матір, з якою вона проживає.

З інформаційної довідки Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 10 від 18 вересня 2019 року, складеної психологинею ОСОБА_7 , вбачається, що у дитини виявлено дуже високий рівень тривоги. З батьком дитина бачитись не хоче, оскільки багато разів була свідком коли тато бив маму, кричав і говорив на неї погані слова. Коли тато забирав її до себе, то не дозволяв бачитись з мамою. Дитина проговорювала, що боїться батька, бо він бив її по сідницях, коли приходив до школи, і вона не хотіла з ним нікуди йти. На сьогодні дитина знаходиться в стані глибокого стресу, тому що є свідком постійного фізичного та психологічного насилля. Ситуація, в якій перебуває сім`я через конфлікт з ОСОБА_1 на сьогодні вкрай негативно впливає на емоційний стан дитини. При цьому, має місце психологічний тиск зі сторони батька до дитини що можна віднести до категорії психологічного насилля. Зустрічі батька з донькою необхідно враховувати за бажанням самої дитини.

Відповідно до частини 2 статті 74 ЦПК України допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта, у зв`язку з чим інформаційна довідка не може сприйматися як висновок, отриманий внаслідок проведення судово-психологічної експертизи.

Колегія суддів, враховуючи викладене, а також те, що дитина не бачилася з батьком влітку 2019 року, з психологом зустрічі відбувалися раз в тиждень після повернення до міста Києва з кінця серпня 2019 року, приймаючи до уваги вікові психологічні особливості дитини її залежність від матері та здатність до критичної оцінки подій, вважає, що інформаційна довідка від 18 вересня 2019 року, в якій зафіксовано вислови дитини про конфлікт між батьком і матір`ю не може безперечно свідчити про вчинення ОСОБА_1 психологічного або фізичного насильства над власною дитиною.»

В матеріалах даної справи також наявна вищевказана інформаційна довідка Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 10 від 18 вересня

2019 року (а.с.50), а також інформація Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про результати роботи та психологічний стан неповнолітньої на момент обстеження від 05 грудня 2018 року (а.с.49), яка містить менш критичні припущення щодо оцінки відносин між дитиною та батьком.

При оцінці вказаних інформаційної довідки та інформації психологів, суд також враховує вікові психологічні особливості дитини та здатність до критичної оцінки подій, її залежність від матері, з якою дитина проживає вдвох протягом тривалого часу, вплив на дитину негативного ставлення матері до батька.

Отже вислови дитини щодо описання конфлікту між батьками, як і висловлювання дитини щодо її ставлення до батька, на переконання суду свідчать про глибоку психологічну залежність дитини сторін від матері, а не про вчинення ОСОБА_1 психологічного або фізичного насильства над дитиною та/або відповідачем в присутності дитини.

Також, на долученому позивачем електронному доказі (а.с.119), справжність якого не заперечувалась відповідачем, зафіксовано вчинення відповідачем тиску на дитину щодо спілкування останньої з батьком, що негативно впливає на внутрішній емоційний стан дитини, яка фактично, не бажаючи засмучувати матір, вимушена обирати між матір`ю та батьком.

Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є одвічні, гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі встановлювати і запроваджувати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності.

В судовому засіданні позивач наполягав на тому, що з боку відповідача - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з донькою, оскільки на даний час дитина проживає разом з матір`ю, позивач має бажання спілкуватись з дитиною та мати можливість проводити час з донькою.

Вчинення відповідачем перешкод позивачеві у побаченнях та спілкуванні з дитиною, наявність порушень прав позивача, як батька, з боку відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, після визначення в червні 2020 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки, та наданні відповідного розпорядження, позивач неодноразово намагався побачитись з дитиною, в чому позивачу з боку відповідача чинилися безумовні перешкоди, що в свою чергу стало підставою неодноразового звернення позивача до служби у справах дітей та сім`ї (а.с.84, 85) та до правоохоронних органів (а.с.13).

При цьому слід також зазначити, що 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису та просила суд заборонити ОСОБА_1 наближатися до їх спільної дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її місця проживання, лікування, навчання, других місць, які відвідує дитина, більш ніж на 500 метрів, вести листування, телефонні переговори, та інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб строком на шість місяців.

Наведене також спростовує доводи відповідача про те, що вона всіляко сприяє спілкуванню позивача з донькою та не чинить перешкод у їх спілкуванні.

Що стосується письмових пояснень певних осіб, наданих ними адвокатам сторін, долучених до відповіді на відзив (86-90) та до заперечень (а.с.135-137), суд не приймає їх як докази в даній справі, з огляду на їх недопустимість, оскільки вказані в даних поясненнях особи в якості свідків в судовому засіданні допитані не були, про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України не попереджались.

Також з визначених ст.78 ЦПК України підстав суд не приймає як докази у справі акти, долучені відповідачем до заперечень (а.с.138-146), оскільки підписи осіб, що склали вказані акти ніким не посвідчені та їх особи не встановлювались.

Таким чином, судом встановлено, що позивач піклується про дочку та любить її, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітньою дочкою, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з дочкою, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що в межах даного спору позивачем надані належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують неправомірні дії відповідача, пов`язані зі створенням перешкод у спілкуванні батька з малолітньою дитиною, в тому числі невиконання відповідачем рішення органу опіки та піклування, яким визначено години та дні спілкування батька з донькою.

Внаслідок доведення стороною позивача тієї обставини, що з боку відповідача позивачеві чиняться перешкоди в спілкуванні з дитиною та вихованні доньки, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог про: зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкування з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - підлягає задоволенню.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з даними обставинами загострились взаємовідносин між відповідачем та позивачем, така ситуація в їх особистих стосунках не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку спілкування з дитиною, який мав би влаштовувати кожну із сторін по справі, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на спілкування та виховання дитини визначений сімейним законодавством у разі порушення його з боку іншого з батьків дитини.

Як передбачено ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків та їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

На виконання ухвали суду Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок за №103/8816/41/3 від 04 листопада

2020 року, згідно якого орган опіки та піклування, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає за можливе визначити участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою донькою щосуботи з 10-00 години до 20-00 години. (а.с.148-149)

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

Враховуючи викладене, суд, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, її віку, враховуючи психічний та фізичний стан малолітньої дитини, відсутність даних про наявність будь-яких протипоказань, викликаних здоров`ям дитини, а також враховуючи поведінку батьків, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток доньки сторін, в разі визначення побачень батька з дитиною в присутності матері, та враховуючи відсутність необхідності присутності матері при спілкуванні батька з дитиною, принцип рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, передбачений ст. 141 СК України, для забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою створення умов для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку з виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування з донькою, з урахуванням рекомендацій, наведених у висновку органу опіки та піклування, вважає за необхідне визначити наступний спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з донькою без обов`язкової присутність матері дитини, що не суперечитиме інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батьків щодо дитини.

При визначенні способу участі позивача у вихованні та спілкуванні з донькою суд також враховує, що згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, та суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1, 3 ст.13 ЦПК України).

Так позивач з самого початку розгляду справи по суті частково підтримував позовні вимоги та фактично просив залишити без розгляду вимоги в частині встановлення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - влітку з 15 липня 2020 року

20 календарних днів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, шляхом встановлення ОСОБА_1 наступного способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, оскільки саме в цій частині позивач підтримав заявлені вимоги.

Вказаний спосіб не суперечитиме інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батьків щодо дитини.

Щодо посилань сторони відповідача в дебатах щодо можливості визначення участі спілкування батька з донькою виключно за бажанням останньої, суд відзначає, що згідно висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі №138/96/17 Верховний Суд зауважує, що погоджуючись з висновком органу опіки та піклування, визначаючи спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили об`єктивних умов, за яких такі побачення можуть відбуватися виключно за бажанням дитини. Верховний Суд наголошує, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

В даній справі ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини. При цьому судом встановлено, що негативне психоемоційне ставлення дитини до батька викликано не поведінкою останнього, а стійким впливом матері на дитину.

Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Також, враховуючи часткове підтримання позову позивачем, суд вважає за необхідне зазначити, що вразі відповідного волевиявлення та за наявності відповідних підстав позивач не позбавлений можливості звернутись до вповноважених органів задля вирішення питання щодо додаткової участі у спілкуванні з дитиною.

Крім того, у разі виникнення підстав для твердження про настання негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком, ОСОБА_2 не позбавлена права порушити питання про зміну способу участі батька у вихованні дочки.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи що позивача було звільнено від салати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» (а.с.7), з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Що стосується інших судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно положень ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач не ставив питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для пропорційного стягнення з позивача на користь відповідача понесених нею витрат на правничу допомогу з огляду на те, що залишення частини позовних вимог без розгляду є диспозитивним правом позивача, передбаченим цивільним процесуальним законодавством України, а несвоєчасне подання позивачем відповідної заяви, враховуючи часткове підтримання позивачем своїх вимог і відмову в задоволенні судом решти вимог з підстав того, що такі вимоги позивачем не підтримуються, а не внаслідок безпідставності чи недоведеності позовних вимог, не може бути підставою для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, в тому числі й на правничу допомогу, що відповідатиме принципам цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 19, 141, 153, 155, 157-159 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , вказане в позовній заяві місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м.Київ, Харківське шосе, буд.4-А), Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Київ державної адміністрації (місцезнаходження: м.Київ, Харківське шосе, буд.4-А), про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні із донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , - щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення складено 11 травня 2021 року.

Суддя: