н/п 2/490/2074/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представниці позивача адвоката Островської О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у зазначеній квартирі відповідачка не проживає з 2010 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору № 152 купівлі-продажу нерухомого майна укладеного на Універсальній товарній біржі "Нерухомість" 01 листопада 1999 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Він є одноосібним власником зазначеного житлового будинку. 23.06.2006 року за вищевказаною адресою була зареєстрована відповідачка - ОСОБА_2 (рідна донька колишньої дружини позивача). Відповідачка добровільно визначила собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується з 2010 року. У зв`язку із впорядкуванням правовстановлюючих документів на будинок та оформлення субсидії, на теперішній час є потреба у знятті з реєстрації осіб, які постійно не проживають у будинку. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 10.02.2020 року відкрито загальне позовне проваджеггя у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 29.12.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

14.01.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.01.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні 05.05.2021 року оголошувалася перерва до 09.00 год. 06.05.2021 року

Представниця позивача в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, судом, відповідно до ч.11ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причину неявки суду не повідомила.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, вислухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, встановлено наступне.

На підставі договору №152 купівлі-продажу нерухомого майна від 01 листопада 1999 року, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно з даними технічного паспорту виданого КП ММ БТІ №20 від 04.10.1999 року, власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , про що 25.11.1999 року на договорі від №152 купівлі-продажу нерухомого майна від 01 листопада 1999 року зроблено реєстраційний напис №20.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб від 20 липня 2019 року № НОМЕР_1 , 23 червня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

В довідці №637 від 13.08.2019 (Форма 3) зазначено, що в будинку АДРЕСА_1 продживає з правом на житло та постійно зареєстровано 3 чоловік: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_6 (дружина) та ОСОБА_2 (донька).

Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.09.2019 року та 18.12.2019 року засвідчено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приблизно з 2010 року не проживає по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що переїхала на постійне місце проживання та роботи до Російської Федерації. На теперішній час фактичне місце її проживання невідомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що донька колишньої дружини позивача - ОСОБА_2 вже декілька років не проживає в будинку АДРЕСА_1 , оскільки виїхала працювати в Російську Федерецію. У вказаному будинку з 2018 року проживає один позивач.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що з 2005 по 2006 рік проживала в будинку АДРЕСА_1 , винаймала там одну кімнату. В цей час потоваришувала з відповідачкою. В останнє бачила відповідачку в 2009 році, яка повідомила, що переїхала в Російську Федерацію на заробітки.

Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проживає близько 10 років, не мала перешкод в користуванні спірним житлом, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по її утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинила, домовленості про збереження права проживання за відсутності понад один рік між нею та власником житла не укладалося.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2-13, 19, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін