Справа № 652/199/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Високопільський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дамчука О.О.

при секретареві Миценко О.Г.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт. Високопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна нажитого під час шлюбу.

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22.07.1983 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. За роки спільного проживання сторони набули за власні кошти нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 254,3 кв.м., який належить на праві приватної власності відповідачу та квартира за адресою АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частини та у розмірі 1/3 частини третій особі ОСОБА_3 . Оскільки відповідач не бажає в досудовому порядку поділити спільне майно, позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просить, з врахуванням уточнених позовних вимог, визнати спільним майном житловий будинок з гаражем та господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 254,3 кв.м., який на лежить на праві приватної власності ОСОБА_2 та визнати право власності на 1/2 частку домоволодіння ОСОБА_1 та право власності на 1/2 частку домоволодіння ОСОБА_2 ; визнати спільним майном подружжя 2/3 частки квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири, за ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири та за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири. Також просить стягнути з відповідача на її користь сплачену нею при подачі позову до суду суму судового збору.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явилась від останньої 27.04.2021 року до канцелярії Високопільського районного суду надійшла заява про розгляд справи без її участі на задоволенні позовних вимог наполягає за доказами, які знаходяться у справі.

В підготовче судове засідання відповідач ОСОБА_2 та третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 не прибули. Надали відзиви на позовну заяву в яких позовні вимоги позивачки визнають в повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення, простять справу розглянути без їх участі за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно частини 3 статі 200 ЦПК України вбачається, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У зв`язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 22.07.1983 року, ОСОБА_2 22.07.1983 року уклав шлюб з ОСОБА_1 , після укладення шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_1 . (а.с. 34)

Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2020 року, індексний номер витягу 238303726, ОСОБА_2 , являється власником двоповерхового житлового будинку, при ньому є гараж, господарчі будівлі по АДРЕСА_1 (арк. 35)

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної власності квартира АДРЕСА_2 . (а.с. 39)

Згідно Витягу про Державну реєстрацію прав від 23.05.2011 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_4 . (а.с. 39)

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що спірний будинок та квартира були придбані за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за їх спільні кошти.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України,ст. 368 ЦК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 50 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ч.2ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи питання з приводу заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Судом установлено, що 22.07.1983 року між сторонами було укладено шлюб. За час подружнього життя сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що за час подружнього життя сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі - продажу (ВЕМ № 311670) від 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5181,

Право власності на придбану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», номер запису в книзі 41П-349, що доводиться витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за номером 31499610 від 30.09.2011 року.

20.05.2011 року третя особа ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу (ВРК № 480961, ВРК № 480962), посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіціною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1562, придбав у власність, за власні кошти, однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Право власності на квартиру, придбану ОСОБА_3 , зареєстровано Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», номер запису в книзі 82П-392, що доводиться витягом з реєстру про державну реєстрацію прав за номером 30053416 від 23.05. 2011 року.

За попередньою домовленістю (обопільною згодою) між власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та власником квартири № 13 в тому ж будинку ОСОБА_3 , як власниками квартир, з метою поліпшення житлових умов ОСОБА_3 було прийнято рішення про перепланування та об`єднання належних їм квартир, внаслідок чого було створено новий об`єкт нерухомого майна, а саме чотирьох кімнатну квартиру за АДРЕСА_2 ., загальною площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м.

Право спільної сумісної власності на вказану квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 14.12.2012 року , виданим виконавчим комітетом Криворізької міської ради від 12.12.2012 року № 375 «Про оформлення прав власності на об`єкти нерухомого майна», зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2012 року, номер запису: 349 в книзі 9 дод.П-14, що доводиться витягом про державну реєстрацію прав № 36791115, виданим 18.12.2012 року Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації».

Згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав співвласниками квартири без визначення розміру часток власниками майна є - ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 .

Водночас. Приймаючи рішення щодо створення нового об`єкту нерухомого майна, яке належатиме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовились про те, що квартиру буде поділено між нами пропорційно відповідно розмірам належних часток у праві спільної сумісної власності.

Зокрема, зважаючи на те, що до об`єднання квартир ОСОБА_2 належала на праві особистої приватної власності двокімнатна квартира, а ОСОБА_3 однокімнатна, розмір його частки у спільній сумісній власності у разі поділу становитиме 2/3 частини квартири, відповідно розмір частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності у разі поділу становитиме 1/3 частки квартири.

Відповідач у поданому суду відзиву не заперечувала, що житловий будинок та квартиру було придбано в період перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі та проживання однією сім`єю за спільні кошти.

Частиною першою статті 70 СК встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18).

Згідно роз`яснень, які маються в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК (частина четверта статті 71 СК).

Як встановлено судом, і не оспорюється сторонами, спірне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_2 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбані під час шлюбу; підтверджень домовленості про зміну співвідношення часток, виділу майна чи присудження одному з подружжя грошової компенсації за його частку суду не надано.

З огляду на встановлені обставини в судовому засіданні та положення ч. 2 ст.60, ч. 1 ст. 70 СК України, суд дійшов до висновку про те, що у результаті придбання подружжям будинку та квартири грошові кошти за його придбання несли як чоловік, так і дружина, оскільки жодною зі сторін не надано доказів придбання майна в рахунок особистих коштів, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже підлягає поділу у рівних частках - по 1/2 частині, кожному.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні слід визнати рівними та виділити ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку на двоповерховий житловий будинок з гаражем та господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 загальною площею 254,3 кв. м, (житловою площею 118 кв.м) та на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 площею 72,0 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., суд зауважує, що відповідач з зустрічним позовом з вищезазначеними вимогами до суду не звертався, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині слід залишити без задоволення

Крім цього позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 площею 72,0 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м. 6 також слід залишити без задоволення, оскільки ОСОБА_3 позивачем залучений до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Щодо розподілу судових витрат, а саме: вимог позивачки про стягнення суми судового збору за подання позову до суду з відповідача на її користь, суд зазначає наступне, оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином відповідач повен відшкодувати позивачеві 2296,50 грн. сплаченого судового збору відповідно до квитанції. (а.с.24)

Керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна нажитого під час шлюбу - задовольнити частково.

Визнати двоповерховий житловий будинок, при ньому є гараж, господарчі будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 254,3 кв.м, житловою площею 118 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку двоповерхового житлового будинку, при ньому є гараж, господарчі будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 254,3 кв.м, житловою площею 118 кв.м.

Визнати 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2296,50 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Дамчук