РІШЕННЯ

Іменем України

29.04.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

з участю секретаря судового засідання Беньо М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину НОМЕР_1 від 21.12.2007 року, набула у власність квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею проживає та зареєстрована у вказаній квартирі з 1993 року ОСОБА_3 , її дочка. 12 липня 2014 року, ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_2 . В результаті цього, вона, позивач, надала дозвіл на їх спільне проживання та реєстрацію відповідача в належній їй квартирі. ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_1 з 03.02.2016, як зять. Проте, шлюб між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний, що підтверджується Рішенням Франківського районного суду м. Львова, від 19.09.2019 року. Окрім цього, до розірвання шлюбу ОСОБА_2 не проживав у вище згаданій квартирі з січня 2019 року і не проживає по теперішній час. Таким чином, вона, ОСОБА_1 , вирішила звернутись до суду, у зв`язку з створенням перешкод у користуванні житловим приміщенням, з метою захисту своїх цивільних прав.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року провадження у справі відкрито, справу призначено до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

Після завершення підготовчого засідання стороною відповідача подано клопотання про призначення судової експертизи визначення давності документа та зустрічну позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В судовому засіданні 24.11.2020р. відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви та клопотання про призначення експертизи з підстав, зазначених в протокольній ухвалі.

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачка, представник позивачки та третя особа подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задоволити.

Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заяви про слухання справи у його відсутності та відзиву на позовну заяву суду не надав.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 є спадкоємцем до 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат житловою площею 45.6 кв.м. та кухні, загальна площа квартири 72.9 кв.м.

Відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 21 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 перейшла квартира АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат житловою площею 45.6 кв.м. та кухні, загальна площа квартири 72.9 кв.м.

26.12.2007р. за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1302, виданої 17.04.2019р. ЛКП «Південне», в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є позивач ОСОБА_1 , зареєстровано 6 осіб, зокрема відповідач ОСОБА_2 (дата реєстрації 03.02.2016р.).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.09.2019р. розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка є донькою позивачки.

Актами ЛКП «Південне» №49 від 08.02.2019р. та №111 від 02.04.2019р. встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою АДРЕСА_1 , з січня 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зважаючи на те, що спір виник з приводу користування майном, яке перебуває у приватній власності позивачки, застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) зробила висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивачкою доведено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивачки, не проживає у спірному житлі з 2019 року.

Відповідачем не надано доказів того, що він має потребу у спірному житлі, як і не надано доказів того, що іншого житла він не має.

Суд приходить до висновку, що у даному випадку інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, який є колишнім членом сім`ї позивачки, у спірній квартирі не проживає, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні. Крім цього, наявність реєстрації відповідача породжує додаткові витрати на утримання житла.

За положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 вказаного Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

З огляду на наведене, вимоги позивачки про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 не підлягають до задоволення, оскільки рішення суду про визнання відповідача таким, який втратив право користування цим житловим приміщенням, є самостійною підставою, що передбачена Законом, для зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2-5, 10,12, 43 - 44, 49, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - задоволити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя В. Кузь