Справа №489/289/20
Провадження № 22-ц/812/849/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Колосовій О.М.,

за участі представника позивачів - Харченка Д.М. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Харченка Дмитра Миколайовича

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року, ухвалене головуючим суддею Румянцевою Н.О., повний текст складено 03 березня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія", ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи через свого представника Харченка Д.М. звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" (далі - ТОВ «ФК» «Довіра та гарантія»), ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 31 липня 2014 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 28Ф-2014, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 173000,00 грн. на строк до 30 липня 2024 року. Також 31 липня 2014 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 28Ф-2014/S-1, за яким остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

З метою забезпечення належного виконання за кредитним договором ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали з ПАТ "Кредобанк" іпотечний договір, за яким передали в іпотеку належну їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказували, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року, з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ "Кредобанк" заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279,55 грн.

Інгульським ВДВС у м.Миколаєві 21 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, яке 23 серпня 2017 року було завершено у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення. 15 листопада 2017 року ПАТ "Кредобанк" повторно пред`явив до Інгульського ВДВС у м. Миколаєві виконавчий лист про стягнення з них на користь ПАТ "Кредобанк" заборгованість за вищевказаним кредитним договором.

23 червня 2018 року між ПАТ "Кредобанк" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено договори відступлення прав вимоги, зокрема, за кредитним договором № 28Ф-2014 та від 31 липня 2014 року укладеним між ПАТ "Кредитобанк" та ОСОБА_4 та договором застави від 31 липня 2014 року, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та АТ «Кредобанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ "Кредобанк" на ТОВ "ФК "Довіра та гарантія".

22 травня 2019 року ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, набуло право власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

17 грудня 2019 року між ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу спірної квартири.

Вказували, що вони не отримували жодних повідомлень та доказів переходу від ПАТ "Кредобанк" до ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" прав вимоги за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року. Крім того, з 02 травня 2015 року ОСОБА_4 постійно проживає на території Російської Федерації. Більш того, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2016 року його обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом №489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року. З того часу та по сьогоднішній день, ОСОБА_4 жодного разу не приїздив в Україну та має посвідку на постійне проживання в Російській Федерації. Тому він не знав і не міг знати про зміну кредитора у зобов`язаннях.

Також, посилався на порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на не отримання ним будь-яких вимог про дострокове виконання основного зобов`язання, а відтак ТОВ «ФК» «Довіра та гарантія» не мало право звертати стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Крім того, зазначав щодо спірності суми заборгованості, оскільки з вимогою про дострокове погашення заборгованості вбачається, що боржникам пропонувалось погасити заборгованість у сумі 343 149 грн. 92 коп., що майже в два рази перевищує заборгованість за рішенням суду, яка становить 194 279 грн. 55 коп.

А тому, враховуючи вищевикладене просили, на підставі ст.228 ЦК України визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 17 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" та ОСОБА_2 та скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності № 34692714 від 17 грудня 2019 року, № 31708531 від 22 травня 2019 року, № 31708500 від 22 травня 2019 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що 22 серпня 2018 року ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» направило на адресу позивачів повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором, в яких повідомили про те, що вони є новим кредитором за договорами, які укладені між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та просили погасити заборгованість у розмірі 343 149 грн.92 коп., які були отримані ними 12 вересня 2018 року, що підтверджується їх підписами на зворотних повідомленнях. А тому твердження позивача ОСОБА_4 про не проживання на території України з вересня 2015 року належними доказами не підтверджується.

З огляду на таке, судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» дотрималося вимог ст.35 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцям такої письмової вимоги.

Також судом, на підставі досліджених доказів, не встановлено відсутність підстав для державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи через свого представника - адвоката Харченка Д.М. подали на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказували, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення процедури відступлення права вимог, звернення стягнення на предмет іпотеки та щодо спірності суми заборгованості за кредитом є ідентичними з підстави заявленими у позові.

У той же час, представником апелянтів в апеляційній скарзі зазначено, що звертаючись з вимогою про дострокове погашення заборгованості від 22 серпня 2018 року, яке начебто направлено позивачем, вбачається, що боржникам пропонувалося погасити заборгованість у сумі 343 149 грн.92 коп., що майже у два рази перевищує розмір заборгованості визначений рішенням суду 180 338 грн. 13 коп.

З вказаного вбачається, що направляючи поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором на суму, яка вдвічі перевищує розмір заборгованості, визначений за рішенням суду, кредитор змінив зобов`язання, не отримавши на це згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. А відтак, в силу ч.1 ст.559 ЦК України, порука ОСОБА_3 за кредитним договором та іпотечним договором припинилася з моменту направлення відповідної вимоги.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

У суді апеляційної інстанції представник позивачів апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін

Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу ч.1 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених ст. 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повні мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31 липня 2014 року між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 28Ф-2014, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 173000,00 грн. на строк до 30 липня 2024 року на поточні потреби під заставу двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Того ж дня, між ПАТ "Кредобанк" та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 28Ф-2014//S-1, за умовами якого поручитель зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014, укладеним між боржником та кредитором.

У забезпечення виконання зобов`язань між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за № 1220/35, предметом якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн. 55 коп., яка складається з: 172617 грн. 44 коп. заборгованості за кредитом, 18173 грн. 42 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3488 грн. 69 коп. пені. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на ПАТ «Кредобанк» 2914 грн. 19 коп. судового збору у рівних частках, а саме по 1457 грн. 10 коп. судового збору з кожного з відповідачів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, вищевказане судове рішення змінено, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 180338 грн.13 коп., яка складається з: 169 674 грн.91 коп. заборгованості за кредитом, 9036 грн.21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 1627 грн.01 коп. пені; з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором в сумі 13941 грн.42 коп., яка складається з: 2942 грн.53 коп. заборгованості за кредитом, 9137 грн.21 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 1861 грн.68 коп. пені, стягнуто на користь ТОФ ФК «Довіра та гарантія» з ОСОБА_4 1457 грн.10 коп., а з ОСОБА_3 у сумі 1008 грн. 43 коп. судового збору.

21 квітня 2016 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн. 55 коп., та судовий збір у розмірі 2914,19 грн.

ОСОБА_3 звернулася до начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з заявою, відповідно до якої повідомляє про те, що ОСОБА_4 знаходиться за межами України з вересня 2015 року.

На підтвердження зазначеного суду надано копію документу Російської Федерації - вид на проживання іноземного громадянина 82 № 1497611 ОСОБА_4 , виданого 27.11.2018 року, відповідно до якого останній був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 18 січня по 13 липня 2016 року та з 21 грудня 2018 року по 17 грудня 2018 року по 17 грудня 2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року обмежено у праві виїзду боржника ОСОБА_4 за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом № 489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року, виданим Ленінським районним судом м. Миколаєва.

23 серпня 2017 року Інгульським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області завершено виконавче провадження № 50873870 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року в сумі 194279 грн. 55 коп., та судовий збір у розмірі 2914,19 грн. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

15 листопада 2017 року ПАТ "Кредобанк" повторно пред`явив до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області вищевказаний виконавчий лист до виконання.

Судом встановлено, що 23 червня 2018 р. між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», було укладено Договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №23/06-03, відповідно до якого ПАТ «Кредобанк» передало новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право грошової вимоги за кредитним договором №28-Ф-2014 від 31 липня 2014 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 .

Відповідно з Додатком № 1 до вищевказаного договору факторингу № 23/06-03 відчужується право вимоги за кредитним договором №28-Ф-2014 укладеним з ОСОБА_4 на загальну суму 343 866 грн. 90 коп. (заборгованість станом на 22 червня 2018 року (т.1 а.с.63-67).

23 червня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», було укладено Договір відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за Договором застави від 23 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 377. За умовами цього договору Цедент одночасно відступив цесіонарієві, останній набув від цедента всі права заставодержателя за Договорами застави.

Згідно з Додатком № 1 до вищевказаного Договору право грошової вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув права вимоги кредитного договору № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року укладеного з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та Договором іпотеки № 1219 від 31 липня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року, замінено у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року по справі № 489/7130/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, первісного стягувача ПАТ «Кредобанк» на правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у зв`язку з переходом права вимоги.

22 серпня 2018 року за вих. № 43551 ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) направлено вимоги, відповідно до яких останніх повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, просили виконати основне зобов`язання за кредитним договором № 28Ф-2014 від 31 липня 2014 року у розмірі 343149 грн. 92 коп. протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Також роз`яснено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в рахунок реалізації предмета іпотеки в будь-який спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку» - набути право власності на належну боржникам квартиру або продати це майно від імені іпотекодавця ( т.1 а.с.21,23).

Вказані вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали 12 вересня 2018 року, що підтверджується підписами на зворотних повідомленнях (т.1 а.с.22, 24).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 травня 2019 року, вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить на праві власності ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" на підставі Іпотечного договору від 31 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., Договору відступлення прав заставодержателя (іпотекодержателя) за договорами застави від 23 червня 2018 року; Договору факторингу № 23/06-03 від 23 червня 2018 року; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 30 серпня 2018 року; вимоги від 22 серпня 2018 року.

17 грудня 2019 року між ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" (далі - продавець) та ОСОБА_2 (далі - покупець) укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 451. Продаж вказаного нерухомого майна здійснено за 269 514 грн.( т.1 а.с.27-28).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 03 лютого 2020 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 451.

Звертаючись до суду з позовом про визнання вищезазначеного договору купівлі- продажу недійсним позивачі вказували на:

порушення процедури відступлення права вимоги, тому що не отримували жодних повідомлень про такі дії кредитора;

порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_4 не отримував письмової вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до приписів ст.37 Закону України « Про іпотеку» та п.5.2 іпотечного договору, а тому у ТОВ «ФК» «Довіра та гарантія» не мало права звертати стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що доводи позивачів щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 17 грудня 2019 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Цивільним Кодексом України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав, а тому суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту, виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язали здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Зважаючи на те, що ні кредитним договором, ні договором про відступлення права вимоги за кредитним договором не передбачена згода боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, доводи позову та апеляційної скарги щодо недійсності договору купівлі- продажу належної позивачем квартири, у зв`язку з неповідомлення їх про зміну кредитора у зобов`язанні, є безпідставними.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з приписами статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Якщо сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, такий спосіб захисту прав іпотекодержателя є саме позасудовим.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року по справі №310/11024/15-ц.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

За змістом ч.1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають непогашену заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2014 року, яка встановлена судовим рішенням.

Згідно п.5.3 Іпотечного договору від 31 липня 2014 року, Іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета Іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на Предмет Іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені Предмет іпотеки чи приймає Предмет іпотеки у свою власність, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідне застереження в іпотечному договорі є позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 369/7277/15-ц, провадження № 61-4847св18.

Мотивуючи підстави недійсності договору купівлі-продажу порушенням ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачі зазначали про не направлення відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» та п.5.2 іпотечного договору письмової вимоги про усунення порушень допущенних позичальником при виконанні грошових зобов`язань.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що 22 серпня 2018 року ТОВ «ФК» Довіра та гарантія» направлено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень зобов`язань, у яких запропоновано погасити наявну заборгованість за кредитним договором та роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, які таким отримано 12 вересня 2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу (т.1 а.с.21-24).

Факт реєстрації позивачів за цією адресою станом на час надіслання письмової вимоги матеріалами справи не спростовується та позивачем ОСОБА_3 не заперечується.

Аргументи позову та апеляційної скарги про перебування ОСОБА_4 станом на серпень 2018 року за межами України належним та достовірними доказами не підтверджено. Надані до суду копії витяги із закордонного паспорта ОСОБА_4 такими не можуть бути.

За такого, доводи як позовної заяви, так і апеляційної скарги щодо неотримання ними жодних повідомлень та вимог спростовуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що неповідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, так як наслідком невиконання обов`язку іпотекодержателя повідомити, зокрема, про намір відчуження предмета іпотеки, законодавець визначає саме відшкодування іпотекодержателем збитків.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року, справа № 201/9258/15-ц, провадження № 61-5799 св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року, справа № 643/8134/16-ц, провадження № 61-224св17.

Вимоги щодо відшкодування іпотекодержателем збитків, завданих внаслідок продажу предмета іпотеки у цій справі не заявлено.

Отже, зважаючи на обставини справи, підстави позову та доводи апеляційної скарги про недодержання іпотекодержателем вимог Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним та неефективним, а відтак суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову.

Що ж стосується посилань у позові та апеляційній скарзі про спірність суми заборгованості, то таке також не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на таке, що нерухоме майно було продано новим власником за ціною визначеною оцінювачем на день укладання договору.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав, передбачених ст. ст.203,215,228 ЦК України для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими.

Слід зазначити, що позивачі не позбавлені можливості захистити свої права у спосіб, передбачений ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки підстав для задоволення вимог позивача про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним не вбачається, відсутні й підстави для скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не можуть бути прийняті до уваги також доводи апеляційної скарги про припинення зобов`язань ОСОБА_3 на підставі п.1 ст.59 ЦК України, оскільки такі доводи виходять за межі позову, а суд апеляційної інстанції згідно із вимогами ч.6 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Харченка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.