ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2098/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_4 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_4 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач-1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач-2, ОСОБА_5 ), третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та виселити.

Позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набула на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування частини квартири.

У даній квартирі зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_2 та онука ОСОБА_5 . Відповідач вселилася в квартиру як член сім`ї власника. У зв`язку з тим, що між ними часто виникають непорозуміння, вона була змушена разом зі своїм малолітнім сином переїхати жити в село. Зазначає, що відповідач добровільно виселитися та знятися з реєстрації не бажає, у зв`язку з чим здійснює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

30 жовтня 2020 року через службу діловодства суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач, заперечуючи проти задоволення позову зазначила, що 27 травня 1991 року ОСОБА_6 з сім`єю (дружина - ОСОБА_7 та донька - ОСОБА_2 ) отримали ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєструвалися та почали проживати. 18 квітня 2000 року шлюб між батьками було розірвано, а вона разом із матір`ю залишилася проживати в даній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку - ОСОБА_5 , яка проживає і зареєстрована як член сім`ї власника за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що з кінця 2015 року і по теперішній час позивач разом із сином ОСОБА_8 не проживають у спірній квартирі, оскільки добровільно переїхали проживати в с. Бужанка, Лисянського р-ну Черкаської області, де проживають в будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , з яким ОСОБА_4 перебуває у цивільному шлюбі. Зауважує, що жодним чином не створювала та не створює перешкод позивачу користуванні спірною квартирою. З моменту реєстрації і до теперішнього часу вони з донькою постійно проживають у даній квартирі та бере участь утриманні квартири та оплаті комунальних послуг.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, пославшись на те, що сторони не ведуть спільного господарства, а тому, керуючись ст. 406 ЦК України, відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою. Пояснила, що направила відповідачу пропозицію про добровільний переїзд у її село на проживання з правом реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 та нотаріально завірену заяву про згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідача з її дитиною за даною адресою.

Відповідач та представник позивача проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та не обґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що постійно проживає у спірній квартирі та не створює позивачу жодних перешкод у її користуванні.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином.

Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням думки відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 12.04.2002 року та Договору дарування частини квартири від 12.04.2002 року.

Відповідач, ОСОБА_2 вселилась у вказану квартиру як донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією ордера від 27 травня 1991 року та була зареєстрована з 04 червня 1991 року, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 , народилася донька ОСОБА_5 , яка була зареєстрована у спірній квартирі з 06 вересня 2013 року та проживає по теперішній час.

З 18 листопада 2013 року ОСОБА_2 з донькою, як одинока матір перебуває на першочерговому квартирному обліку у відділі обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з сином ОСОБА_8 з кінця 2015 року і по теперішній час не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що вона власником квартири АДРЕСА_1 , з відповідачем спільного господарства не ведуть, тому відповідач втратила право користуватись будинком. Крім того, відповідачі перешкоджають їй як власнику користуватись майном, тому просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою та виселити.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Одночасно, як засіб відновлення свого права власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи даний спір, судом повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Так, судом встановлено, що 27 травня 1991 року ОСОБА_6 на сім`ю (дружина - ОСОБА_7 та донька - ОСОБА_2 ) отримав ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєструвалися та почали проживати.

18 квітня 2000 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано, а ОСОБА_2 разом із матір`ю залишилася проживати в даній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила доньку - ОСОБА_5 , яка проживає і зареєстрована як член сім`ї власника за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач, яка була у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 1991 року по 2000 роки, набувши право власності на вказану квартиру у 2002 році на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування, зареєструвала у ній свою доньку ОСОБА_2 як члена своєї сім`ї, тобто відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника жилого приміщення і правомірно набула право користуванням майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Позивач стала проживати окремо з кінця 2015 року і до вересня 2020 року не виявляла наміру проживати у своїй квартирі.

Будь-яких належних доказів, що відповідачі чинили або чинять позивачу перешкоди у користуванні її власністю позивачем не надано та не встановлено судом під час розгоялду справи.

Істотних обставин, які б давали підстави для припинення права сервітуту за рішенням суду згідно положень ч.2 ст. 406 ЦПК України, на які позивач посилається у позовній заяві, позивачем не вказано та не надано доказів на їх підтвердження.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

Позивачем не надано належного обґрунтування неможливості проживання у належній їй квартирі.

Обставини вказані позивачем, щодо того, що відповідачі могли б проживати у належному позивачу на праві власності житловому будинку АДРЕСА_4 суд оцінює критично.

Права членів сім`ї власника житла підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні його вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його квартирою та виселення з неї, так як відповідачі вселилися правомірно, постійно проживали в квартирі зі згоди позивача добросовісно сплачували за комунальні та утримували квартиру, ведуть нормальний спосіб життя, відповідачі є членами сім`ї якій постійно проживають у квартирі, дії передбачені ч.1 ст. 116 ЖК УРСР відповідачі не чинять, тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування їх виселення з квартири відсутні.

Крім того, суд зазначає, що відповідачі іншого, належного їм на праві власності майна не мають, а тому виселення відповідачів, як цього просить позивач призвело б, до неспівмірного втручання у право на житло відповідачів.

Поряд з цим необхідно зазначити, що у спірній квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якої також пред`явлений позов.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання неповнолітньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд, крім наведених вище підстав, враховує наступне.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Тобто неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_5 не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини її проживання за місцем реєстрації не залежать від її волі, у зв`язку з чим необхідно дійти висновку про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірною власністю.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18).

Отже, заявлені вимоги за наведених підстав задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Керуючись, ст. ст. 10, 12, 81, 141, 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.04.2021.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА