УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Сергієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вишгороді скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом

Маринушкіним А.Г., на рішення державної виконавчої служби Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Маринушкін А.Г. звернулася до суду зі скаргою на постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві від 9 липня 2017 року за виконавчим провадженням № 52424456 про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 236 629,36 грн. (двісті тридцять шість тисяч шістсот двадцять дев`ять гривень 36 копійок).

В обґрунтування поданої скарги зазначено про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки його прийняття передувало заяві стягувача, яка надійшла до відділу державної виконавчої служби 9 вересня 2019 року, про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 сплатила суму боргу за виконавчим листом стягувачу у повному обсязі. Зазначає, що державним виконавцем не проводилося виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом та не стягнув у примусовому порядку суму за виконавчим листом.

Скаржник, посилаючись на положення статей 26, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження № 52424456, вказує, що оскаржувану постанову прийнято до прийняття постанови про закриття виконавчого провадження, що не відповідає положенням частини третьої статті 40 Закону, а також без урахування положень статті 27 Закону, якою, до внесення змін до Закону 28 серпня 2018 року, було передбачено стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Оскаржуючи постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві від 9 липня 2017 року, скаржник просить поновити строк на її оскарження, посилаючись на те, що з моменту виникнення права звернення до суду, 12 червня

2020 року заявник звернувся із відповідним адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, проте рішення суду від 28 серпня 2020 року у справі № 640/13013/20 скасовано судом апеляційної інстанції 21 грудня 2020 року, а провадження у справі закрито у зв`язку із неналежністю розгляду спору в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 7 квітня

2021 року скаргу ОСОБА_1 на рішення державної виконавчої служби - Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15 квітня 2021 року про що повідомлено скаржника та орган, дії якого оскаржуються.

У призначене судове засідання вказані учасники справи не з`явилися. У зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення особи, дії якої оскаржуються про розгляд скарги, судове засідання було відкладено на 26 квітня 2021 року, проте розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.

В судове засідання, призначене на 6 травня 2021 року скаржник та/або її представник не з`явилися, при цьому у скарзі міститься клопотання про розгляд скарги у їх відсутності.

Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) свого представника у судове засідання не направив, з клопотанням про відкладення розгляду скарги не звертався.

Дослідивши письмові матеріали скарги, а також копії матеріалів виконавчого провадження, які містяться у справі за адміністративним позовом, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із статтями 448, 449 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Щодо питання поновлення строку ОСОБА_1 для подання скарги на постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від

9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456 судом встановлено, що з метою захисту порушеного оскаржуваною постановою права ОСОБА_1 , вона

через свого представника звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом, який було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі (№ 640/13013/20).

За результатом розгляду справи у порядку адміністративного судочинства,

28 серпня 2020 року Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено відповідне судове рішення, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року скасовано, провадження у справі закрито з тих підстав, що вирішення вимог ОСОБА_1 належить до цивільної юрисдикції. Крім цього, ухвалою суду апеляційної інстанції від 17 лютого 2021 року, за завою ОСОБА_1 , справу № 640/13013/20 за її позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у

м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови передано для розгляду до Вишгородського районного суду Київської області.

На виконання вимог ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 через свого представника подала до суду скаргу у відповідності до норм цивільно-процесуального законодавства із посиланням на зазначені норми Закону.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 пропустила строк, встановлений

статтею 449 ЦПК України, з поважних та незалежних від неї причин, суд дійшов висновку про поновлення їй строку на оскарження постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456.

Щодо доводів скарги ОСОБА_1 про протиправність постанови, винесеної старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. 9 липня 2017 року, судом встановлено, що постановою вказаного державного виконавця від 4 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 52424456 з виконання виконавчого листа № 363/3896/15-ц, виданого 25 лютого 2016 року Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» боргу в сумі 2366293, 64 грн. (том №1 а.с. 68-69).

9 липня 2017 року державний виконавець, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», у межах виконавчого провадження ВП

№ 52424456, виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 236 629,36 грн. (том №1 а.с. 70).

8 липня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про зміну сторони виконавчого провадження, а саме замінено стягувача з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (том № 1 а.с. 153).

6 вересня 2019 року до Шевченківського відділу ДВС надійшло клопотання стягувача про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повною сплатою заборгованості згідно виконавчого документу (том №1 а.с. 155).

1 червня 2020 року постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52424456 (том № 1 а.с. 177).

Оскаржуючи постанову державного виконавця від 9 липня 2017 року, скаржник вказує, що оскільки, виконавче провадження № 52424456 відкрито 4 жовтня 2016 року, то розраховуючи суму виконавчого збору державний виконавець мав керуватись нормами Закону України «Про виконавче провадження», які діяли до внесення змін до статті 27 Закону, у якій зазначалося, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а не 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом, згідно змін, внесених до Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на 4 жовтня 2016 року (далі Закону (у редакції станом на 4 жовтня 2016 року)), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону (у редакції станом на 4 жовтня

2016 року) у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

3 липня 2018 року до Закону «Про виконавче провадження» внесено зміни (набрали чинності 28 серпня 2018 року), зокрема до частини другої статті 27 відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, судом встановлено, що постанова старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. від

9 липня 2017 року, винесена у межах виконавчого провадження ВП № 52424456 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 236 629,36 грн. не відповідає вимогам частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час її винесення, оскільки сума виконавчого збору 236 629,36 грн. дорівнює 10 відсоткам суми, що підлягає примусовому стягненню з ОСОБА_1 . Тобто, державний виконавець під час винесення постанови від 9 липня 2017 року, керувався положеннями частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», зміни до якої було внесено 3 липня 2018 року, а набрали законної сили 28 серпня 2018 року.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону (у редакції станом на 6 вересня

2019 року дата звернення стягувача про закриття виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 39 Закону (у редакції станом на

6 вересня 2019 року) постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, після того, як 6 вересня 2019 року до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від стягувача у виконавчому провадженні ВП № 52424456 надійшло клопотання про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повною сплатою боржником боргу згідно виконавчого документу, державний виконавець в день надходження цього клопотання стягувача не виконав вимог частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та не вирішив після цього питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, постанову про закінчення виконавчого провадження № 52424456 державний виконавець виніс лише 1 червня 2020 року, не вирішуючи питання щодо стягнення з боржника виконавчого збору, що суперечить наведеним вище положенням Закону.

Так, відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинні станом на 1 червня 2020 року) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6

частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Щодо доводів скарги про неправомірне стягнення виконавчого збору з

ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 52424456 та не вчинення державним виконавцем виконавчих дій для виконання виконавчого листа у примусовому порядку слід зазначити, що у порядку статті 27 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. При цьому судом встановлено, що суму боргу за виконавчим листом ОСОБА_1 сплатила безпосередньо стягувану у повному обсязі. Дії, які вчинялись державним виконавцем у виконавчому провадженні не є підставою для стягнення виконавчого збору, оскільки такі дії не призвели до фактичного виконання рішення суду (аналогічна позиція викладена у постанову Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі 824/172/18-а).

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду (налогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18).

Стягнення виконавчого збору можливе лише у разі фактичного виконання виконавчого документа, що відповідає правовій позиції Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 761/11524/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії державного виконавця врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В той же час, державний виконавець в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень та доказів на спростування позиції скаржника суду не надав.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456 винесена з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», а тому підлягає скасуванню, а скарга ОСОБА_2 задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», статтями 258, 259, 447451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

поновити строк на оскарження постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456.

Скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Маринушкіним А.Г., на рішення державної виконавчої служби - Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 52424456 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції у місті Києві від 9 липня 2017 року у виконавчому провадженні

№ 52424456 про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 ) виконавчого збору в розмірі 236 629,36 грн. (двісті тридцять шість тисяч шістсот двадцять дев`ять гривень 36 копійок).

Повний текст ухвали складено 11 травня 2021 року.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Лукач