Справа № 761/2927/21
Провадження № 2/761/5900/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів, в якому просила cуд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 113 811 (сто тринадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн 83 коп.; стягнути з відповідача сплачений судовий збір розмірі 1138,11 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 02 червня 2016 року ОСОБА_3 , який був головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 43491372 в сумі 113 616,53 грн., тобто в розмірі 10% від загальної суми заборгованості ТОВ «Брігус» по кредитному Договору. При цьому з метою звільнення власного майна з-під арешту, позивач добровільно сплатила стягувану суму виконавчого збору в розмірі 113 616,53 грн. та суму мінімальних витрат виконавчого провадження 195,0 грн., а всього 113 811,83 грн. На переконання позивача, у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України - тому позивач звернулась із позовом.

28 січня 2021 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

22 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзивна позовну заяву від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, відповідно до якого представник відповідача - 1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач 1 - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві у судове засідання своїх представників не направив, про час та місце слухання повідомлений належним чином, на адресу суду надійшов відзив, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог, також на адресу суду надійшла заява представника про розгляд справи у відсутність представника.

Відповідач 2 - Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання своїх представників не направив, про час та місце слухання повідомлений належним чином, відзив не надсилав.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив, що 02 червня 2016 року ОСОБА_3 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 43491372 в сумі 113 616,53 грн., тобто в розмірі 10% від загальної суми заборгованості ТОВ «Брігус» по кредитному Договору.

Виконавче провадження № 43491372 було відкрито 30 травня 2014 року на виконання виконавчого листа № 752/6370/13-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 21.01.2014 року.

10 червня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Васильченко М.М. про закінчення виконавчого провадження, примусове виконання Виконавчого документа було завершено, а виконавче провадження № 43491372 закінчено на підставі п.2 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

10 червня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Васильченко М.М. було відкрито виконавче провадження № 62310758 по примусовому виконанню Постанови № 43491372 від 02.06.2016 року про стягнення виконавчого збору, а також арештоване все належне майно.

Позивач добровільно сплатила стягувану суму виконавчого збору в розмірі 113616,53 грн. та суму мінімальних витрат виконавчого провадження 195,00 грн., а всього 113811,83 грн., що підтверджується платіжним дорученням №ІВ0909270 від 06.10.2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2020 року по справі № 640/21252/20 позовні вимоги задоволені повністю: визнано протиправною та скасовано Постанову № 43491372 від 02.06.2016 року про стягнення виконавчого збору.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Одночасно з цим суд зауважує, що позивачем не було надано до суду копію рішення з відміткою про «набрання законної сили».

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України Казначейство веде бухгалтерський облік усіх надходжень державного бюджету та за поданням органів, що контролюють справлянням надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Згідно п. 8.3 Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 19.02.2013 р. за № 291/22823 (далі - Порядок 43), органи Казначейства забезпечують облік усіх операцій з виконання державного бюджету за надходженнями в розрізі кодів бюджетної класифікації.

Рахунки за надходженнями до державного та місцевих бюджетів відкриваються Державною казначейською службою України відповідно до Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України, рішень про місцеві бюджети та бюджетної класифікації, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року № 11 в розрізі усіх її територіальних підрозділів відповідно до відомчої ознаки контролюючого органу згідно вимог Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 № 758, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18.07.2012 р. за № 1206/21518.

Згідно п. 8.1. Порядку 43 Казначейство формує виписки з відповідних рахунків за надходженнями у вигляді електронного реєстру розрахункових документів. Зазначені виписки в електронному вигляді надаються відповідно до затверджених порядків взаємодії органів Казначейства з органами, що контролюють справляння надходжень бюджету. У разі відсутності зазначених порядків взаємодії іншим органам, що контролюють справляння надходжень бюджету, виписки надаються за їх зверненнями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 р. № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» (далі - Постанова № 106) визначено органи, що контролюють справляння надходжень бюджету відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації та забезпечують ведення обліку таких платежів у розрізі платників.

Відповідно до Постанови № 106, органом, що контролює справляння надходжень бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 22070000 «Виконавчий збір», є Міністерство юстиції України.

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету здійснюється органом Казначейства за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 р. за № 1650/24182 (далі - Порядок № 787).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Слід зазначити, що саме контролюючий орган (відповідач 2) несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі висновку органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, до Головного управління Казначейства подання (висновок) від органу державної виконавчої служби про повернення позивачу помилково сплаченого виконавчого збору в сумі 113 811,83 грн. не надходив.

Подання в довільній формі надається платником до органу Державного казначейства України разом із його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), який підтверджує перерахування коштів до бюджету.

За таких обставин, суд не вбачає наявність порушення прав позивача відповідачами, а вимога про стягнення грошових коштів у розмірі 113 811 (сто тринадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн 83 коп є передчасним, оскільки позивач не звертався до відповідача з таким проханням та відповідної підтвердженої доказами відмови не отримував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення грошових коштів з Державного бюджету України,- відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, адреса місцезнаходження: вул. Терещінківська, 11-а, м. Київ, 01601,

Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), адреса місцезнаходження: 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, .

Суддя: