Дата документу 28.04.2021 Справа № 336/1368/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1368/20 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/1124/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про визнання відсторонення від роботи та звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платні, стягнення заробітної плати за час відсторонення від посади, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про визнання відсторонення від роботи та звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за січень 2020р., стягнення заробітної плати за час відсторонення від посади, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 21.03.2019р. працював на посаді провідного економіста відділу матеріально-технічного забезпечення. 28.01.2020р. наказом № ЗАлК-20-71008/02а в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» його та інших працівників підприємства було відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування з 28.01.2020р. по 27.02.2020р., при цьому доступ до робочого місця відстороненим працівникам на час відсторонення був дозволений лише за розпорядженням в.о. генерального директора АТ "ЗАЛК». 13.02.2020р.його було викликано на роботу, де запропоновано надати пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці в період часу з 29.01.2020р. по 12.02.2020р.

Наказом від 13.02.2020р.його було звільнено за прогул, того ж дня видано трудову книжку та копію наказу про звільнення. Посилаючись на незаконність відсторонення від роботи, а також подальшого звільнення, позивач просив визнати його відсторонення від роботи за наказом № ЗАлК-20-71008/02а від 28.02.2020р. незаконним, визнати звільнення відповідно до наказу від 13.02.2020 року № 02-228/к незаконним та поновити його на роботі на посаді провідного економіста відділу матеріально-технічного забезпечення АТ «ЗАлК» з 13.02.2020р., стягнути з АТ «ЗАлК» на його користь: заробітну плату за січень 2020 року в сумі 6242,85 гривень, заробітну плату за час відсторонення від виконання обов`язків з 03.02.2020 року по 12.02.2020 року в сумі 5635,36 гривень, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за січень 2020 року за період з 08.02.2020р. по 30.03.2020р. в сумі 24654,70 гривень, заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.02.2020р. по день ухвалення судом рішення, а також моральну шкоду в сумі 35000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ виконуючого обов`язки генерального директора Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № ЗАЛК-20-Н008/02а від 28.01.2020р. про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків в частині відсторонення від виконання своїх функціональних обов`язків провідного економіста ВМТЗ ОСОБА_1 .

Визнано незаконним наказ виконуючого обов`язки генерального директора АТ«Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № 02-228/к від 13.02.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення ВМТЗ ППГД АТ«Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення комерційної служби АТ«Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за січень 2020 року в сумі 5842,83 гривні.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час відсторонення від роботи за період з 03 лютого 2020 року по 12 лютого 2020 року включно в сумі 3389,68 гривні.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за січень 2020 року за період з 10 лютого 2020 року по 30 березня 2020 року включно в сумі 14829,85 гривень.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2020 року по 18 грудня 2020 року включно в сумі 90250,23 гривень.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 в якості компенсації моральної шкоди 20000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ«Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2522,40 гривні.

Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 та АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі,посилаючись на незаконність та необгрунто- ваність рішення в частині розміру стягнутих сум, крім моральної шкоди, до чого призвело неправильне визначення базового розміру середньоденного заробітку, просить скасувати рішення суду в частині стягнення на його користь невиплаченої заробітної плати за січень 2020 року, заробітної плати за час відсторонення від роботи за період з 03 лютого 2020 року по 12 лютого 2020 року, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за січень 2020 року за період з 10 лютого 2020 року по 30 березня 2020 року, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2020 року по 18 грудня 2020 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в апеляційній скарзі,посилаючись на незаконність танеобґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, які підтримали кожен свою апеляційну скаргу та заперечували проти скарги іншої сторони, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів кожної апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скаргипідлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 з 21.03.2019р. по 13.02.2020р. працював на АТ «ЗАлК» на посаді провідного економіста відділу матеріально-технічного забезпечення.

28.01.2020р. в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» видано наказ № ЗАЛК-20-Н008/02а про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків, за яким створено комісію для проведення службового розслідування та затверджено її склад, наказано провести службове розслідування щодо фінансово-господарської діяльності АТ «ЗАлК» за період з 05.03.2019р. по 27.01.2020р., строк якого визначений з 28.01.2020р. по 27.02.2020р. На період проведення службового розслідуван-ня відсторонені від виконання своїх функціональних обов`язків 17 працівників підприєм-

ства, в тому числі, ОСОБА_1 . У цьому же наказі зазначено, що з 29.01.2020р. доступ на територію підприємства відстороненим працівникам дозволено лише з дозволу в.о. генерального директора.

31.01.2020р., 10.02.2020р., 11.02.2020р. та 12.02.2020р. працівниками АТ «ЗАлК» були складені акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 29.01.2020р. по 31.01.2020р., 10.02.2020р., 11.02.2020р. та 12.02.2020р.

Наказом в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» № ЗАЛК-20-Н027/02а від 12.02.2020р. було створено комісію для проведення службового розслідування для встановлення обставин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

13.02.2020р. ОСОБА_1 були надані письмові пояснення з приводу відсутності на роботі, які полягали у тому, що у зв`язку з відстороненням від роботи та ненаданням дозволу на допуск до роботи ОСОБА_1 не відвідував підприємство у вказаний період часу.

Актом службового розслідування від 13.02.2020р. визнано доцільним застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Наказом № 02-228/к від 13.02.2020р. ОСОБА_1 звільнено з посади провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення ВМТЗ ППГД АТ «ЗАлК» за порушення трудової дисципліни, а саме, за прогул з 29.01.2020р. по 12.02.2020р. на підставі ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП.

Оцінюючи доводи позивача щодо незаконності наказу № ЗАЛК-20-Н008/02апро відсторонення його від роботи, суд першої інстанції виходить із наступного.

Підставами для відсторонення від роботи у відповідності до положень ст. 46 КЗпП є поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; інші випадки, передбачені законодавством.

З тексту наказу № ЗАЛК-20-Н008/02авід 28.01.2020 року не вбачається зазначення причин відсторонення особисто ОСОБА_1 від роботи, а також відсутні і посилання на будь-які випадки, передбачені чинним трудовим законодавством, які б надавали право відсторонювати працівника від роботи.Призначення ж розслідування передбачено лише за умовинещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві.

Тому суд вважав, що наказ № ЗАЛК-20-Н008/02а від 28.01.2020р. про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків позивача вимогам чинного законодавства не відповідає, а тому в оскаржуваній позивачем частині відносно нього самого суд визнав права позивача порушеними та такими, що підлягають захисту шляхом визнання вказаного наказу незаконним в частині відсторонення від виконання своїх функціональних обов`язків ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення позивача та поновлення його на роботі, суд виходивіз того, що фактично роботодавець не допускав його до роботи з 29 січня 2020 року до 12 лютого 2020 року, оскільки наказом № ЗАЛК-20-Н008/02а від 28.01.2020р.відсторонив його від роботи, заблокувавши електронну перепустку та обмеживши у такий спосіб можливості фізично потрапити на робоче місце.

При цьому, суд з`ясував, що факт блокування відстороненим працівникам, в тому числі, і ОСОБА_1 електронних перепусток відповідачем не заперечувався, не спростований будь-якими доказами та доведений показаннями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тому суд вважав, що в такому разі позивач фізично не міг перебувати на роботі в межах підприємства, та, відтак прогулу не скоював з огляду на зміст наказу № ЗАЛК-20-Н008/02а від 28.01.2020р.та встановлені обставини про відсутність допуску до підприємства.

За вказаних обставин суд визнав звільнення позивача за підставами прогулів у періоді, коли він був відсторонений від роботи, незаконним та поновив позивача на роботі, а також стягнув з підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно зі статтею 235 КЗпП України, невиплачену заборгованість по заробітній пдаті за січень 2020р., середній заробіток за час відсторонення від роботи, середній заробіток згідно статті 117 КЗпП України та 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом неправомірно визнано незаконним наказ № ЗАлК-20-Н008/02а від 28.01.2020, оскільки відсторонення відбулось не у відповідності до вимог статті 46 КЗпП, а у зв`язку з проведенням службового розслідування через можливий вплив з боку осіб, які займають організаційно-розпорядчі функції, до яких відноситься і позивач. Крім того, зазначає, що позивач мав знаходитись на роботі, оскільки відсторонявся лише від виконання функціональних обов`язків, але не від роботи в цілому, проте не з`являвся з 29.01.2021р. по 12.02.2021р. на своє робоче місце, про що складені відповідні акти та службова записка. Тому вважає неправильними висновки суду в частині незаконності наказу № ЗАлК-20-Н008/02а від 28.01.2020 щодо відсторонення позивача та в частині незаконності його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП і поновлення на роботі.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги відповідача, колегія визнає їх необґрунтованими та погоджується з висновками суду в цій частині.

Колегія вважає, що пістав для відсторонення від роботи позивача, передбачених ви-

могами статті 46 КЗпП України, в дійсності не встановлено. Та роботодавець вважав, що ОСОБА_1 міг заважати, перебуваючи на своїй посаді та виконуючи функціональні обов`язки, проведенню службового розслідування стану фінансово-господарської діяльності АТ «ЗАлК» станом на 28.01.2020р.

Тобто роботодавець розмежовує поняття «відсторонення від роботи» із поняттям «відсторонення від виконання функціональних обов`язків».

Але колегія зазначає, що ці поняття є тотожними, оскільки відсторонення працівника від роботи і відсторонення від виконання його функціональних обов`язків тягне за собою одни й ті ж насліки - тимчасову заборону роботодавця на виконання працівником трудових обов`язків.

Так, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснює власник підприємства або уповноважений ним орган шляхом видання наказу (видачі усного розпорядження з наступним виданням наказу) та вжиття заходів щодо контролю за його виконанням.

Таким чином, працівнику, який фактично не здійснює свої трудові функції, немає необхідності перебувати на робочому місці, оскільки саме з цим і пов`язано таке відсторонення.

На користь вказаному свідчить і зміст наказу № ЗАлК-20-Н008/02а від 28.01.2020, згідно з яким чітко визначено, що таким відстороненим працівникам доступ до підприємства з 29.01.2020р. надається лише з дозволу в.о. Генерального директора.

Отже, суд правильно оцінив критично посилання відповідача на те, що фактично

ОСОБА_1 не був відсторонений від роботи, а в наказі від 28.01.2020р. не вказано про необхідність письмового розпорядження в.о. генерального директора для прибуття на робоче місце. Ці ствердження відповідача спростовуються тим, що в самому наказі від 28.01.2020р. вказано про те, що низку працівників підприємства, в тому числі, і ОСОБА_1 , відсторонено від виконання функціональних обов`язків, а доступ на територію підприємства можливий виключно за умови особистого дозволу в.о. генерального директора.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 в період часу з 29.01.2020р. по 12.02.2020р. в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» був дозволений доступ на територію підприємства, та конкретно до робочого місця позивача.

Також відповідачем не спростовані і твердження позивача про те, що ОСОБА_1 , доступ якого на робоче місце був обмежений, після 29.01.2020р. та до моменту зві- льнення отримував розпорядження керівництва підприємства повернутись до виконання своїх службових обов`язків, але не виконав такого розпорядження.

Опосередковано про те, що ОСОБА_1 , будучи відстороненим від роботи, не отримував розпорядження про повернення до виконання службових обов`язків, свідчить і те, що протягом 11 робочих днів керівництво АТ «ЗАЛК» не вживало заходів для з`ясува- ння причин неявки ОСОБА_1 на роботу.

Посилання на те, що інші працівники, зокрема, ОСОБА_3 - менеджер з бухгал-терського обліку, перебували на робочому місці, не доводять того, що позивач скоїв про- гул в періоді, коли був відсторонений від вконання функціональних обов`яків, оскільки таким працівникам був наданий дозвіл в.о. генерального директора у зв`язку з виробни-чою необхідністю, зокрема, для вказаного працівника для здійснення нарахування зар-плати.

Якщо відсторонені працівники мали знаходитись на робочих місцях, то в такому ра- зі є нелогічними дії кервіицтва з анулювання їх перепусток на територію підприємства.

Таким чином, доводи відповідача про прогули відповідача є неспроможними з огляду на анулювання його перепустки та відсутність особливого дозволу в.о. генерального директора на знаходження на підприємстві під час відсторонення від виконання функціональних обов`язків.

Крім того, колегія визнає необґрунтованими і доводи про те, що були підстави для відсторонення позивача, оскільки жодним нормативним актом трудового законодавства відсторонення від виконання функціональних обов`язків працівником під час перевірки фінансово-госодарської діяльності підприємства не передбачено. А такі дії є можливими лише для посадових осіб, якими скоєно адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, або кримінальне правопорушення. Проте про такі обставини відповідачем не зазначається.

Cуд правильно, з урахуванням обставин у справі, виходив із того, що встановлення поточного стану майна та загалом фінансово-господарської діяльності на підприємстві не є підставою для відсторонення позивача від роботи.

Отже, суд правильно вирішив позовні вимоги щодо визнання незаконним відсторонення від роботи, звільнення за прогули та поновлення на роботі шляхом задовлення цих вимог позивача.

Щодо стягнутих судом сум з відповідача на користь позивача, то в цій частині рішення оскаржується обома сторонами.

Так, позивачу скарзізазначає, що судом невірно визначені всі нарахування, які базуються на середньому заробітку, оскільки його розмір судом визначено невірно. Середньоденний заробіток складає 574,06 грн., як правильно визначено відповідачем у довідці, а не 423,71 грн. як визначив суд. Тому просить перерахувати середній заробіток згідно ст.ст. 117, 235 КЗпП України, заробіток за час відсторонення від роботи, виходячи із розміру 574,06 грн., та, зокрема, обрахувати компенсацію за ст. 117 КЗпП України до дати ухвалення судом рішення, а не до 30.03.2020р., як це здійснив суд. Також вважає, що суд неправильно визначив заборгованість за січень 2020р., не взявши до уваги табуляграму, видану позивачу роботодавцем.

Відповідач у скарзі з приводу вказаних стягнень оспорює лише розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який, на його думку, значною мірою перевищує стягнуту заборгованість по заробітній платі - у 16 разів. Та вказує, що суд безпідставно вважав, що затримка у розгляді справи відбулась через дії відповідача, в той час як суд жодного разу не відклав справу за їх заявою. Тобто не дотримано розумний ба- ланс між інтересами позивача та підприємства.

Також відповідач оспорює стягнутий судом розмір на відшкодування моральної шкоди, вказуючи, щопозивачсам хотів звільнитись у зв`язку з відсутністю обігріву у його робочому приміщенні, про що 13.02.2020р. подав відповідну заяву. Тому навіть неправомірність його звільнення не могла призвести до моральних страждань, оскільки позбавлення заробітку та коштів для існування відбулось би і у випадку звільнення позивача 13.02.2020р. згідно з його заявою, та неоплата кредиту у зв`язку зі звільненням не підтверджена належними та допустимими доказами.

Перевіривши вказані доводи обох апеляційних скарг, колегія вважає їх частково об-ґрунтованими з огляду на наступне.

Так, судом визначено недоплачену позивачу заробітну плату за січень 2020р. в розмірі 5842,83 грн., оскільки йому було сплачено за січень 2020р. - 3350 грн., але при цьому судом були не враховані дані табуляграм, які суд визнав неналежними та недопустимими доказами.

Між тим, табуляграми складаються та надаються працівникам бухгалтерією робото-

давця.

Так, про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано у ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, згідно з якими при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган пови-нен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

На практиці при наданні таких відомостей ідеться про видачу «зарплатного» розра-хункового листа.

Тобто у наведеній нормі сказано, що роботодавець «повинен повідомляти» працівни-ку про суми нарахованої зарплати, утримання з неї та суму виплаченої зарплати, що є бе- зумовним обов`язком роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. При цьому роботодавець надає такі відомості «апріорі» при кожній виплаті зарплати, а не на вимогу працівника.

На нормативному рівні не затверджена форма «зарплатного» розрахункового листа. Тож цей лист надається у довільній формі. Тому «зарплатний» розрахунковий лист із ін- дивідуальними відомостями по зарплаті працівника можна сформувати за допомогою таких спеціальних програм, потім роздрукувати його і надати окремо кожному працівнику, якими на практиці є табуляграми, тобто звіти або розрахунки складових заробітку працівника із відповідними вирахуваннями.

Тому суд необґрунтовано не взяв до уваги відомості наданих табуляграм за грудень 2019р. та січень 2020р., які є належними і допустимими доказами у трудових спорах працівника з підприємством.

Судом же помилково взято за основу розмір заробітної плати за січень 2020р. в сумі 9 192,83 грн.з довідки про средню заробітну плату (дохід), надану відповідачем, проте судом не звернуто увагу на те, що в ній зазначено суму заробітної плати, з якої сплачені страхові внески до Фонду соціального страхування від нещасних випадків та яка приймається для розрахунку середньої заробітної плати, а не розміру заборгованості.

Але у вказаній довідці не враховано суму оплати простою та дотація на харчування, на які позивач має право та вони є нарахованими, але не додані до суми 9192,83 грн.

З табуляграми за січень 2020р. вбачається, що позивачу був виплачений аванс у розмірі 3350 грн., але до видачі залишилось зарплати - 6242,85 грн., яка не була виплачена позивачу станом на день його звільнення 13.02.2020р., ані в подальшому на час ухвалення судовго рішення. Тому саме цей розмір належить до стягнення з підприємства на користь позивача, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні. При цьому, роботодавець вже вирахував з цієї суми податок та збори, тому з неї такі відрахування більше проводити не потрібно.

Також позивач в апеляційній скарзі вказує, що судом неправильно вираховано середньоденний заробіток позивача, тому всі визначені на його підставі суми є помилково

заниженими судом.

Колегія погоджується з цими доводами апеляційної скарги позивача, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають приписам Порядку № 100, який судом застосовано невірно.

Відповідно до абзацу 3 пукнту 2 Порядку № 100 середньомісячна заобітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язується відповідна виплата.

Згідно з пукнтом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних дінв, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При розрахунку суми середнього заробітку ( с. 9 абз. 7 рішення) суд вірно взяв розмір заробітної плати за грудень 2019р. в розмірі 8 602,96 грн. та за січень 2020р. в розмірі 9 192,83 грн., що відповідає наданій відповідачем у матеріали справи 29.07.2020р. довідці про середню заробітну плату (дохід). Проте судом невірно застосовано кількість фактично відпрацьованих робочих днів за грудень 2019-січень 2020р.

Так, суд поділив виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, на 42 дні (кількість робочих днів у грудні та січні) замість 31 дня - кількості фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у грудні та січні відповідно до довідки відповідача. Така сама кількість фактично відпрацьованих днів міститься у табуляграмах, з яких вбачається, що позивач 88,25 год. перебував у простої, що дорівнює 11 робочим дням.

В результаті цього судом неправильно визначено середньоденний заробіток як базовий для розрахунку інших належних позивачу нарахувань, а також безпідставно не взято до уваги довідку відповідача про середній заробіток, у якому цю виличину визначено правильно.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складатиме: (8 602,96 + 9 129,83) : 31 = 574,06 грн., замість неправильно визначеного судом значення - 423,71 грн. Саме з середньоденного заробітку у розмірі 574,06 грн. слід визначати заробіток за період відсторонення позивача від роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку за час відсторонення від роботи: 574,06 х 9 робочих днів (період з 03.02.2020 по 13.02.2020) = 5 166,54 грн., який і належить до стягнення позивачеві, та з якого слід відрахувати податки та збору.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 574,06 грн. х 214 роб. днів = 122 848,84 грн., та саме такий розмір належить до стягнення на користь позивача, з якого слід відрахувати податки та збори.

При цьому, колегія вважає доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності зменшення цього розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставними, оскільки статтею 235 КЗпП України не передбачено можливості зменшення цієї виплати з огляду на те, що така виплата не є відповідальністю роботодавця, а є втраченим заробітком працівника через його неправомірні дії щодо його звільнення.

Що стосується середнього заробітку, нарахованого позивачем за час затримки у виплаті зарплати за січень 2020р. на підставі статті 117 КЗпП України, то такі вимоги

позивача колегія визнає необгрнутованими.

Так, статтею 117 КЗпП України унормовано відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні, проте позивач просив його поновити на роботі, та ці вимоги обґрунтовано задоволені судом, а тому підстав вважати його звільненим не мається, а відтак немає підстав і для застосування вказаної норми до виниклих правовідносин.

У такому разі рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні цих позовних вимог позивача.

Відповідач у скарзі зазначає, що підстав для стягнення моральної шкоди не мається, оскільки позивач і сам намагався звільнитись, подавши відповідну заяву 13.02.2020р., а тому забезпечення сім`ї та сплата кредиту повністю залежало від його волевиявлення. Тому звільнення за іншими підставами, ніж просив позивач, призводило до того ж результату, що і звільнення на підставі особистої заяви позивача, що він би втрачав заробіток в будь-якому випадку, що не вказує на спричинення йому моральних страждань.

Колегія вважає, що звільнення працівника за власним бажанням через порушення роботодавцем вимог трудового законодавства відрізняється від звільнення за прогули, тим більше, що останне виявилось неправомірним. Та моральні страждання спричиняються вже самими неправомірними діями роботодавця, зокрема, у даному випадку суперечливістютаких дій. Так, видавши наказ про відсторонення від роботи та анулювавши перепустку позивача на доступдо підприємства, працівника, який виконав наказ, у подальшому звинувачено у невиході на роботу у періоді відсторонення та звільнено за прогули.Тому колегія погоджується з судом, що моральні страждання спричинені позивачу такими діями підприємства.

Проте, колегія визнає обґрунтованими доводи скарги відповідача про занадто великий розмір визначеного відшкодування у сумі 20 000 грн., адже такі суми судами стягуються у зв`язку із ушкодженнями здоров`я або іншими більш негативними наслідками, ніж настали для позивача в цій справі.Тому, з огляду на обставини в цій справі колегія вважає достатнім розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3 000 грн., у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні в цій частині.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційних скарг сторін, колегія визнала обґрунтованими доводи скарги позивача в частині неправильного визначення розміру заборгованості по зарплаті за січень 2020р., який слід виначити в сумі 6 242,85 грн.; в частині неправильного визначення розміру середнього заробітку за час відсторонення від роботи, який слід збільшити до 5166,54 грн.; в частині неправильно підрахування середнього заробітку за ст. 253 КЗпП України, який слід збільшити до 122 848,84 грн., а також визнала обґрунтованими доводи скарги відповідача щодо компенсації за статті 117 КЗпП України, у якій слід відмовити, і щодо моральної шкоди, розмір відшкодування якої слід зменшити до 3000 грн. В решті доводів скарги визнаються необґрунтованими.

З урахуванням вище зазначеного, рішення суду першої інстанції відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру стягнутих коштів та скасуванню в частині задоволення вимог про стягнення компенсації згідно статті 117 КЗпП України із відмовою у цій позовній вимозі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2020 рокуу цій справі змінити в частині стягнутого розміру заборгованості по заробітній платі за січень 2020р., середнього заробітку за час відсторонення від роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди та скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за січень 2020 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 6242(шість тисяч двісті сорок дві) гривні 85 копійок ( з якої вже відраховані підприємством податки і збору), середній заробіток за час відсторонення від роботи за період з 03.02.2020р. по 13.02.2020р. в сумі 5166 (п`ять тисяч сто шістдесят шість) гривень 54 копійки (з якої слід вирахувати податки і збори), середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.02.2020р. по 18.12.2020р. в сумі 112 848 (сто дванадцять тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 84копійки (з якої слід вирахувати податки і збори) та на відшкодування моральної шкоди 3 000 (три тисячі ) гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення серед-

нього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі за січень 2020р. - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.