Справа № 297/645/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого Михайлишин В. М., за участю секретаря Куні О.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2021 року до Берегівського районного суду Закарпатської області звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу. Під час придбання вказаного будинку, позивачу не було відомо про зареєстрованих осіб у ньому. Однак, потім виявилося, що у вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які проживають багато років за кордоном і повертатися додому не планують.

Реєстрація відповідачів за вищевказаною адресою шкодить інтересам позивача, оскільки всі витрати по утриманню будинку несе остання. Також, позивач зазначає, що договору найму між нею та відповідачами не існує, у зв`язку з цим позивач звернулась до суду.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідачі відзив до суду не подали.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Нормами ст. 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України).

Згідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Мирончук О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 632, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила житловий будинок за АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Згідно довідки № 73 від 24.03.2021 року, виданої виконавчим комітетом Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області встановлено, що згідно акту обстеження фактичних умов проживання № 6 від 24.03.2021 року громадяни ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прописані за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично з 2010 року за даною адресою не проживають (а.с. 4).

Факт реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується також копіями із будинкової книги (а.с. 7-8).

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали.

Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України, передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та добровільно не знялись із реєстрації місця проживання, чим порушують права власника, тому позов є підставним і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 16, 321, 391, 406 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 13, 141, 280-282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), мешканки АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народження , такою, що втратила право користування житловими приміщеннями, що знаходяться в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловими приміщеннями, що знаходяться в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до Закарпатського апеляційного суду через Берегівський районний суд Закарпатської області.

Суддя Михайлишин В. М.