Справа № 202/5959/18
Провадження № 2/202/53/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А.,

при секретарі- Нетеса Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , право власності на котру зареєстровано за відповідачем, її, позивача, особистою власністю.

Ухвалою від 19.10.2018 року відкрито провадження у справі за даним позовом, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного провадження (а.с.21 т.1).

25.10.2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя і поділити між ним і ОСОБА_1 в натурі.

Ухвалою від 26.10.2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без руху на підставі ст.ст. 177,185 ЦПК України (а.с.33 т.1).

02.11.2018 року відповідач на виконання ухвали від 26.10.2018 року направив на адресу суду зустрічний позов після усунення недоліків з такими самими вимогами (а.с.39 т.1).

Ухвалою суду від 06.12.2018 року вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і поділ майна об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю (а.с.53 т.1).

Позовною заявою від 15.02.2019 року позивач збільшила позовні вимоги і просила визнати її особистою власністю не лише квартиру АДРЕСА_1 , а й квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 85 т.1).

Ухвалою суду від 04.04.2019 року прийнята заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.108 т.1).

Ухвалою суду від 09.07.2019 року за клопотанням представника відповідача призначено судово-товарознавчу експертизу з метою визначення ринкової вартості спірних квартир і автомобілю, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с. 127 т.1).

Ухвалою суду від 27.02.2020 року поновлено провадження у справі (а.с. 221 т.1).

21.04.2020 року відповідач направив до суду заяву про зміну предмету позову за зустрічними вимогами до ОСОБА_1 , в котрій просив визнати обидві спірні квартири спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу майна виділити йому квартиру АДРЕСА_1 і автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 виділити квартиру АДРЕСА_2 . Також подав заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_1 (а.с. 230-231,232-235 т.1).

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання спірних квартир особистою власністю, позивач ОСОБА_1 зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2003 року по 18.11.2015 рік. У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних відносин з відповідачем проживають з нею. ОСОБА_2 сплачує на утримання дітей аліменти за рішенням суду.

За час перебування у шлюбі з відповідачем за її особисті кошти були придбані: 28.08.2009 року - трикімнатна квартира АДРЕСА_2 на її ім`я за 23 192 грн., 18.06.2013 року - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 за 206 158 грн., 22.05.2015 року - автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім`я відповідача за 93 000 грн.

Позивач зазначила, що з 2001 року по 2011 рік вона мала наступне особисте майно: 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернівським УЖКГ об`єднання «Павлоград вугілля» 21.12.1998 року; 2/3 частини цієї ж квартири на підставі договору дарування від 19.02.2001 року; житловий будинок в АДРЕСА_4 , що належав їй на підставі договору дарування від 18.04.2008 року; земельну ділянку в АДРЕСА_4 , що належала їй на підставі договору дарування від 18.04.2008 року. Також 31.08.2011 року вона отримала у спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошовий внесок у Ощадбанку та автомобіль марки ЗАЗ 110307, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

04.07.2006 року вона за 55 660 грн. продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернівським УЖКГ об`єднання «Павлоград вугілля» 21.12.1998 року, та на підставі договору дарування від 19.02.2001 року та купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

Після продажу останньої 28.08.2009 року на її ім`я була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 за 23 192 грн.

04.06.2013 року вона продала належні їй житловий будинок і земельну ділянку в АДРЕСА_4 за 273 000 грн., а 18.06.2013 року за 206 158 грн. була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Квартира була оформлена на ім`я відповідача у зв`язку з тим, що вона не мала змоги займатися оформленням документів через хворобу їх дитини.

22.05.2015 року був придбаний автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 93 000 грн. на ім`я відповідача. Для придбання цього автомобілю було продано її автомобіль ЗАЗ за 2000 доларів (41380 грн. на той час по курсу 20,69 грн. за 1 долар), та використано їх спільні кошти у розмірі 51620 грн. Тому вона не заперечує, що кожен з них має право на 1/2 частину автомобілю.

З огляду на зазначене, позивач просила її позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав. Звернувшись до суду з зустрічним позовом, відповідач зазначив, що все майно, право власності на яке набуто в період перебування їх з позивачем у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності.

Так, 17.08.2009 року для придбання квартири АДРЕСА_2 він взяв в борг у своєї матері 30 000 грн.. 28.08.2009 року за рахунок спільних з позивачем коштів була придбана вказана квартира і оформлена на ім`я ОСОБА_1 (на той час прізвище ОСОБА_1 ). У процесі спільного проживання вони зробили ремонт цієї квартири, через що вартість її значно збільшилась. Після припинення шлюбних відносин цією квартирою за домовленістю користувалась позивач з дітьми. Дізнавшись, що ОСОБА_1 оспорює право спільної сумісної власності на цю квартиру, він звернувся до суду з відповідним позовом.

18.06.2013 року в інтересах сім`ї за рахунок спільних коштів на його ім`я була придбана квартира АДРЕСА_1 . Під час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , як дружина, надавала згоду на придбання цієї квартири. Останній з часу придбання квартири було відомо, що вона оформлена на його, відповідача, ім`я, тому вона пропустила строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач при вирішення позовних вимог ОСОБА_1 . Так само, на думку відповідача, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду і в частині інших вимог.

Відповідач не заперечував, що автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбаний в період шлюбу з позивачем за спільні кошти.

Разом з тим, відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу, що особисті грошові кошти, отримані нею після продажу власного майна, були використані позивачем для купівлі спірних квартир і автомобілю. Тому просив вказане майно визнати об`єктом спільної сумісної власності і, з урахуванням вартості майна, визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_2 вартістю 496 872,00 грн., а за ним визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 395 809,00 грн. і автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 82 231,64 грн., а всього на суму 478 040,64 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

Позивач ОСОБА_1 зустрічний позов ОСОБА_2 не визнала з підстав, зазначених нею у власному позові. Не заперечувала проти задоволення зустрічного позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілю.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони з 15.11.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 18.11.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних відносин проживають з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.6-10 т.1).

Встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, 28.08.2009 року на ім`я ОСОБА_7 (прізвище позивача у шлюбі з ОСОБА_2 ) за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., була придбана квартира АДРЕСА_2 . 18.06.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., на ім`я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 . 22.05.2015 року на ім`я ОСОБА_2 був придбаний автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.11,12, 32 т.1).

Судом також встановлено, що до перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 мала наступне особисте майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , 1/3 частина якої належала їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернівським УЖКГ об`єднання «Павлоград вугілля» 21.12.1998 року, 2/3 частини цієї ж квартири належало їй на підставі договору дарування від 19.02.2001 року; житловий будинок в АДРЕСА_4 , що належав їй на підставі договору дарування від 18.04.2008 року; земельну ділянку в АДРЕСА_4 , що належала їй на підставі договору дарування від 18.04.2008 року; грошовий внесок у Ощадбанку на рахунку № НОМЕР_4 , автомобіль марки ЗАЗ 110307, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які вона отримала у спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.91-92, 93,96 зворотній бік, а.с.102 т.1).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року (далі постанова Пленуму) відзначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

З`ясовуючи джерело придбання майна у шлюбі між сторонами, наявність спільного майна і час його придбання, судом встановлено наступне.

05.05.2006 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 за кредитні кошти була придбана квартира АДРЕСА_5 за 77 000 грн. (а.с.40 т. 2 зворотній бік).

04.07.2006 року ОСОБА_1 продала належну їй квартиру в АДРЕСА_3 за 55 000 грн. і повернула кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 . Після того останній 07.04.2007 року подарував ОСОБА_1 вказану квартиру. Зазначені обставини не заперечував під час розгляду справи відповідач і вони підтверджуються матеріалами справи (а.с. 93 т.1, 39 т.2).

26.08.2009 року ОСОБА_1 продала вказану квартиру за 36 800 грн., а 28.08.2009 року на ім`я позивача за 23 192 грн. була придбана квартира АДРЕСА_2 , яка є спірною (а.с.49 т.2, 30 т.1).

04.06.2013 року ОСОБА_1 продала за 272 000 грн. належні їй житловий будинок в АДРЕСА_4 і земельну ділянку за цією ж адресою за 1000 грн. (а.с. 98,100 т.1).

18.06.2013 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка також є спірною (а.с. 29 т.1).

Придбання цієї квартири на ім`я ОСОБА_2 позивач пояснила тим, що на той час дуже хворіла їх дитина і оформленням документів займався саме відповідач, який привіз її до нотаріуса для підписання заяви. Вона, не приділяючи належної уваги, довіряючи ОСОБА_2 і нотаріусу, підписала заяву, де зазначено про її згоду на купівлю цієї квартири.

Пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені в ч.3 ст. 368 ЦК України.

Наведені вище обставини свідчать про те, що обидві спірні квартири за адресами: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 були придбані в шлюбі, але за кошти від продажу особистого майна ОСОБА_1 , тому мають бути визнані особистою власністю позивача.

При цьому судом не приймаються до уваги твердження відповідача про те, що для придбання квартири АДРЕСА_2 його мати надавала йому в борг 30 000 грн., оскільки зазначене не підтверджено належними доказами.

Не приймаються судом до уваги покази відповідача стосовно того, що за рахунок проведеного ремонту істотно збільшилась вартість спірних квартир.

В абзаці третьому пункту 23 постанови Пленуму зазначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеного при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Проте належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України відповідачем з цього приводу не надано. Не є такими доказами і покази свідків з боку ОСОБА_2 щодо проведення ремонтних робіт в спірних квартирах. Надані відповідачем копії довідок про отриману ним заробітну плату протягом приблизно десяти років також не можуть бути доказом того, що за час шлюбу вартість спірного майна суттєво збільшилась за рахунок його трудових затрат. Встановлено, що розмір заробітної плати ОСОБА_2 становив протягом всього часу приблизно 6000 грн. на місяць.

Водночас, аналіз наведених вище обставин свідчить, що спірні квартири придбавалися через нетривалий час після продажу ОСОБА_1 майна, що було її особистою власністю, і грошових коштів від продажу майна вистачало для придбання цих квартир. Докази, досліджені судом під час розгляду справи, свідчать про те, що спірні квартири придбавалися в шлюбі, але за особисті кошти позивача.

Суд вважає, що заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог позивача про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю, не може бути задоволена.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У постанові від 26.04.2018 року у справі № 466/9338/16-ц Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання початку перебігу позовної давності, слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Як вказала позивач в судовому засідання, вона звернулась до суду з відповідним позовом після того, як ОСОБА_2 порушив їх домовленість про сплату коштів за квартиру АДРЕСА_1 чи переоформлення її на дітей і проявив бажання продати цю квартиру. Відповідач зазначені твердження позивача не спростовував. Тож суд вважає, що ОСОБА_1 , за таких обставин, не пропущений строк позовної давності, відповідно заява ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Судом також встановлено, що 22.05.2015 року на ім`я ОСОБА_2 за 93 000 грн. був придбаний автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3 , 2007 року випуску (а.с.32 т.1). ОСОБА_1 зазначила, що перед купівлею цього автомобіля, вона 18.05.2015 року продала автомобіль ЗАЗ 110307, 2005 року випуску, за 2000 доларів, який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.08.2011 року (а.с. 96 т.1 зворотній бік). Вони додали 51 620 грн. спільних коштів, тому вона не заперечувала, що автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_3 , 2007 року випуску, є спільною їх з відповідачем власністю.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В пункті 25 постанови Пленуму зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 72 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умов звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст..11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З урахуванням зазначеного, а також того, що жодною зі сторін не вчинено дій для реального поділу спірного автомобіля, суд вважає за можливе визнати за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Таки чином, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача і часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі відповідно до статті 141 ЦПК України, суд виходить з наступного. При поданні позову у 2018 році позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. та 1588,70 грн. було сплачено під час подання заяви про збільшення позовних вимог у 2019 році (виходячи з вартості спірних квартир на час їх купівлі за відсутності відомостей про їх дійсну вартість на час подання позову та заяви про збільшення позовних вимог) (всього 2293,50 грн.). ОСОБА_2 при поданні зустрічного позову у 2018 році було сплачено 1409,60 грн. та 200,40 грн., а також 3170,40 грн. при поданні заяви про зміну предмета позову у 2020 році. (виходячи з вартості спірних квартир та автомобіля на час їх купівлі за відсутності відомостей про їх дійсну вартість на час подання зустрічного позову).

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної та автотоварознавчої експертизи ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 15.11.2015 року становила 496872,00 грн.; вартість квартири АДРЕСА_1 становила 395809,00 грн.; вартість автомобіля Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 становила 82231,64 грн.

За таких обставин, з урахуванням вартості спірних квартир відповідно до висновку експерта позивачем при поданні позову підлягав сплаті судовий збір у граничному розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», у розмірі 5763,00 грн. (різниця між сплаченим позивачем судовим збором і судовим збором, який підлягав сплаті, становить 3469,50 грн. = 5763 грн. - 2293,50 грн.). ОСОБА_2 під час подання зустрічного позову було сплачено судовий збір, зокрема й за поділ спірного автомобіля, та при поданні заяви про зміну предмета спору ним повторно було сплачено судовий збір за поділ спірного автомобіля, виходячи з половини його вартості.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі і про часткове задоволення зустрічних позовних вимог відповідача, з останнього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1882,34 грн. (2293,50 грн. - 411,16 грн. (судовий збір за 1/2 вартості спірного автомобіля); на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3004,50 грн. (3469,50 грн. - 465 грн. (надмірно сплачений відповідачем судовий збір за подання зустрічного позову в частині вимог про поділ спірного автомобіля). Про понесення і відшкодування інших судових витрат у справі сторонами не заявлялося.

Керуючись ст.ст 4,5, 10,12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати особистою власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01).

Визнати особистою власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 85819).

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі (кузов) № VIN- НОМЕР_6 , тип - легковий-седан-В, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) і ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині автомобілю Daewoo Lanos НОМЕР_3, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі (кузов) № VIN- НОМЕР_6 , тип - легковий-седан-В.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1882 (одна тисяча вісімсот вісімдесят дві) грн.. 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3004 (три тисячі чотири) грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Суддя Бєльченко Л.А.