Провадження № 2/369/312/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2021 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Середенко Б.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати за нею та членами її сім`ї чоловіком - ОСОБА_2 , 1960 року народження, та сином - ОСОБА_3 , 1986 року народження, право спільної сумісної власності за набувальною давністю на кімнату АДРЕСА_1 , жилою площею 17,5 кв.м та загальною - 24,5 кв.м, у гуртожитку, розташованому на АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що з грудня 1988 року і по теперішній час позивач разом з членами сім`ї проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Впродовж всього часу проживання позивач належним чином і відкрито користувалась зазначеною кімнатою, утримувала її, сплачувала комунальні послуги, робила поточні ремонти та підтримувала кімнату в належному стані. На час подання позову вона продовжує відкрито користуватися кімнатою, інші особи право на кімнату не пред`явили та не пред`являють.

У зв`язку з викладеним позивач, посилаючись на вимоги законодавства, звернулась до суду за захистом свого права.

Ухвалою судді від 27.02.2019 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 16.11.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 19.04.2021 було замінено сторону відповідача в даній справі замість Регіонального відділення Фонду державного майна України в Київській області і залучено до участі у справі його правонаступника Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

Позивач та його представник до суду з`явились, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача до суду з`явився, проти задоволення позову не заперечував.

Треті особи надіслали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Вислухавши думку осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_4 у 1988 році, як молодий спеціаліст державного підприємства "Боярський машинобудівний завод "Іскра", отримав ордер від 01.11.1988 № 98 на кімнату у гуртожитку, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 .

Позивач та треті особи, які є чоловіком та сином позивача, проживають у кімнаті АДРЕСА_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 , зареєстровані там з 08.12.1988 по даний час, що підтверджується довідкою ДП «Арксі Побут» № 079 від 13.05.2019.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України у Київській області від 03.01.1996 № 7/2ВП Державне підприємство "Боярський машинобудівний завод "Іскра" було реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство "Арксі" колективної форми власності шляхом роздержавлення і приватизації (корпоратизації) та використання громадянами приватизаційних майнових сертифікатів.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області від 30.12.1999 № 5-25-5/56 затверджено Перелік нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Арксі". Серед іншого, до складу вартості єдиного цілісного майнового комплексу, основних засобів, що виконують виробничі функції і входять до завершеного циклу виробництва, яке було включено на формування статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства "Арксі" увійшов об`єкт державного житлового фонду - гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського районної ради Київської області" на підставі наказу від 30.12.1999 № 5-25-5/56 Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області було видано ВАТ "Арксі" реєстраційне посвідчення на зазначений гуртожиток, що підтверджується записом у реєстровій книзі № 3 за реєстровим номером 112.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2010 у справі № 2-387/10 було визнано втратившим чинність і скасовано пункт наказу Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області від 30.12.1999 № 5-25-5/56 «Про видачу Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Арксі", в частині передачі у власність гуртожитку по АДРЕСА_1 , з моменту введення в дію і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» № 2453-IV від 03.03.2005, зобов`язано Регіональне відділення Фонду держмайна України по Київській області виключити із Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Арксі", гуртожиток по АДРЕСА_1 , передати його до комунальної власності територіальної громади Боярської міської ради в порядку, визначеному Законом України «Про передачу об`єктів державної та комунальної власності» від 03.03.1998 № 147/98-ВР.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Київській області № 14-25-5/1 від 09.12.2010 було виконано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2010 у справі № 2-387/10, доведено даний наказ до відома БТІ та голови Правління ВАТ «Арксі», наказано відділу обліку та управління об`єктами державної власності здійснити заходи по передачі гуртожитку в комунальну власність територіальної громади Боярської міської ради.

22.11.2012 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-2294/12 визнано недійсним видане ВАТ "Арксі" 25.04.2000 Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області", реєстраційне посвідчення на об`єкт нерухомого майна - гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 6 скликання чергової 3 сесії № 3/121 від 23.12.2010 було прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Боярка гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вирішено передати КП «БУВУЖКГ» на баланс основної діяльності даний гуртожиток.

Разом з тим, з листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях № 50-08-2545 від 05.06.2020 гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, є об`єктом державної власності, який обліковується на балансі ПрАТ «Арксі», орган управління - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, Регіональне відділення вживає заходів щодо передачі вказаного гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Боярка.

Згідно з копіями квитанцій за оплату житлово-комунальних послуг позивач сплачує житлово - комунальні послуги на рахунок ПрАТ «Арксі».

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та правові висновки Верховного Суду.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло (ст. 47 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

З урахуванням приписів ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до абз. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

З метою реалізації конституційного права громадян - мешканців гуртожитків - на житло, тобто для набуття такими громадянами власного помешкання, Верховною Радою України 04.09.2008 було прийнято Закон України № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності з 01.01.2009.

Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників, поліцейських та працівників Національної поліції, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності (ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків визначено у статті 3 цього Закону, зокрема: всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону.

Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, і можуть бути приватизовані відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (стаття 4).

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування) у Порядку, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 за № 109/17404.

З огляду на правовий висновок, викладений у постанові ВС від 03.12.2018 у справі№ 153/608/17, відповідно до ст. 344 ЦК України набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об`єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (десять років - для нерухомого майна).

Однак, ці всі умови не забезпечують права на набуття об`єкту власності, якщо у об`єкта є власник. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Факт користування чужим майном, у якого є власник, не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю.

Згідно із правовим висновком, вказаним у постанові ВСУ від 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, положення ст. 344 ЦК України не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (наприклад, договорів оренди чи користування) чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

З огляду на постанову ВС від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17 суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, у своїй постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 вказує, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У цій же постанові ВП ВС вказала, що володіння майном на підставі певного юридичного титулу, тобто таке, що спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, виключає застосування набувальної давності

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.

Такий спосіб набуття права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном;

відкритість володіння;

безперервність володіння;

сплив установлених строків володіння;

відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, ордер, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном на підставі ордеру, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У справі, що розглядається, позивач користується спірною квартирою на законній підставі як член сім`ї наймача, тобто правомірно. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки воно має власника і є державним майном, що перебуває в управлінні відповідача та знаходиться в процесі передачі до комунального майна територіальної громади м. Боярки.

Тому суд вважає, що позивач ОСОБА_1 за обставин, що мають місце у даному випадку, не може скористатись положеннями ст. 344 ЦК України і її вимоги не можуть бути задоволені.

Крім того, позивач висунула вимоги щодо визнання права власності на спірну кімнату не лише за собою, а й за третіми особами, які самостійних вимог на предмет спору не заявили, при тому, що позивач не наділена повноваженнями захищати їх права у судовому порядку. А отже, в частині визнання права власності на спірну кімнату за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд відмовляє у зв`язку із тим, що у цій частині право саме позивача ніяким чином не порушено, а суд може захистити лише порушене, невизнане та оспорене право саме позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

З огляду на викладене, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328, 344, 345 ЦК України, ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР, ст.ст. 1, 3, 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18, 76-82, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РКНОПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, , адреса місцезнаходження: 03039, м. Київ, просп. Голосіївський, 50.

Інформація про третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , РКНОПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , РКНОПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 07 травня 2021 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Л.М. Ковальчук