Провадження 2/193/266/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
06 травня 2021 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Томинця О.В.,
при секретарі судового засідання Хомич Н.О.,
за участі: позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Софіївка Софіївського району в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
01.03.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Софіївського районного суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 боргу, у сумі 384 250 грн. за договором позики.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала на те, що 22 жовтня 2015 року між ними було укладено договір позики, згідно з яким вона передала відповідачу 13 750 дол. США, про що останній надав їй відповідну розписку. За змістом даної розписки, відповідач зобов`язався повернути дані кошти за вимогою.
Посилаючись на те, що за вимогою позивача, отриманою відповідачем 12.01.2021, останній до цього часу свої зобов`язання належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, ОСОБА_1 просила ухвалити судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 384 250 грн., що еквівалентно 13 750 дол. США на дату звернення до суду з цим позовом, а також судових витрат у справі понесених на оплату судового збору, у розмірі 3 842,52 грн.
В судовому засідання позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на обставини викладені нею у позовній заяві, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. При цьому пояснила, що відповідач ОСОБА_3 доводиться їй ріднею. Останній отриав у борг відповідні грошові кошти у доларах США на розвиток власного виробництва, яке він здійснював на той час, зокрема обробіток землі, вирощування сільськогосподарських культур, тощо. ОСОБА_3 , інколи, і сам надавав іншим людям в борг грошові кошти, а тому вона була впевнена у його спроможності повернути борг за її першою ж вимогою. До січня 2021 року вона неодноразово в усній формі за телефоном зверталася до відповідача з вимогою повернути позичені кошти. Спочатку ОСОБА_3 обіцяв повернути борг незабаром, при цьому в подальшому постійно відстрочуючи строк його повернення, а згодом і взагалі припинив брати слухавку. За попереднім місцем свого проживання та реєстрації по АДРЕСА_1 , останній вже тривалий час не проживає, з чуток їй стало відомо, що відповідач перебуває закордоном. Оскільки теперішнє місце фактичного проживання чи перебування відповідача їй не відомо, письмову вимогу про повернення боргу вона направила за попереднім місцем його проживання на ім`я його матері ОСОБА_4 , яка залишилася проживати за вказаною адресою.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання 06.04.2021 та 06.05.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подавав.
Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, судом, зі згоди позивача, прийнято рішення про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, дійшов такого висновку.
Судом установлено, що 22 квітня 2015 року між сторонами укладено договір позики, укладеного у простій письмовій формі у виді розписки про отримання грошових коштів (а.с.5).
Так, згідно з оригіналом цієї розписки відповідач отримав від позивача 470 167 грн., що еквівалентно 22 610 дол. США, які він зобов`язався повернути за вимогою.
При цьому, як видно з додаткового запису на цій розписці, відповідач ОСОБА_3 повернув частину боргу посівним матеріалом на суму 8 860 дол. США, що підтверджується письмовою претензією позивачки на вказану суму (а.с.6) та не заперечувалося нею під час судового розгляду справи.
Таким чином, залишок боргу склав 13 750 дол. США (22 610 - 8 860), що згідно офіційного курсу НБУ, який станом на 01 березня 2021 року, тобто на день подання позову, складає 384 250 грн., виходячи з того що 1 долару СШАвідповідає 27,9456 грн. (а.с.8)
12 січня 2021 року позивачка направила за останнім відомим місцем проживання відповідача письмову вимогу про повернення залишку позичених грошових коштів, у сумі 13 750 дол. США, яка була отримана матір`ю відповідача, ОСОБА_4 , цього ж дня (а.с.6, 7). Проте борг протягом встановленого строку з дня отримання вимоги не повернуто.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
Під час судового розгляду справи встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Оригінал боргової розписки надано суду позивачкою, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань.
При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Під час розгляду справи встановлено, що грошові кошти відповідач взяв у позивача у борг, але строк їх повернення не зазначив, вказавши про їх повернення за (першою) вимогою позивача, суд дійшов висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.
Позивачка скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 01 березня 2021 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня.
Виходячи з того, що відповідач отримав вимогу про повернення боргу 12 січня 2021 року, однак ні на протязі 30 днів після цього, ні до цього часу, грошові кошти позивачу не повернув, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі, зокрема стягнення з ОСОБА_3 на її користь боргу за договором позики у розмірі 384 250 грн.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, з відповідача також належить стягнути на користь позивачки сплачений нею при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 3 842,52 грн.
Керуючись ст. 140, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-281 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 22 жовтня 2015 року, у розмірі 384 252 (триста вісімдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят дві) гривні, а також судові витрати на оплату судового збору, у розмірі 3 852 (три тисячі вісімсот п`ятдесят дві) гривні 52 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте районним судом при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення через Софіївський районний суд Дніпропетровської області.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, заяви про перегляд заочного рішення, якщо апеляційну скаргу, заяву про перегляд заочного рішення не буде подано.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення суду складено 07.05.2021.
Суддя О.В. Томинець