Справа № 755/141/21
Провадження № 2/755/100/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді Хромової О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про сплату аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить розірвати Договір про сплату аліментів на утримання дитини від 17 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-х років.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу, 17 серпня 2007 між ними було укладено Договір про сплату аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А. Відповідно до пункту 2 Договору відповідач взяв на себе зобов`язання надавати позивачу, як одержувачу, утримання (аліментів) для дитини, а також здійснювати інші виплати, встановлені цим договором. Відповідно до суттєвих умов договору, сторони погодили, що ОСОБА_2 щомісячно сплачуватиме аліменти в розмірі 300,00 грн, не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць. У випадку зміни мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, встановленого чинним законодавством, сторони домовились, що розмір аліментів підлягатиме перерахунку. Крім сплати щомісячної суми аліментів, ОСОБА_2 зобов`язався не пізніше 10 червня кожного року додатково сплачувати грошові кошти в розмірі одномісячної грошової виплати для забезпечення літнього відпочинку дитини.

Відповідач належним чином зобов`язання не виконував, внаслідок чого, позивач в березні 2019 року була змушена звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за договором про сплату аліментів. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Крім того, встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе обов`язків по сплаті аліментів.

Також у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договору про сплату аліментів. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва

від 14 лютого 2020 року у справі № 755/11992/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року, у задоволенні даного позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач зазначає, що відмовляючи у задоволенні даного позову, судом не було враховано рішення суду про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки в даному рішенні судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по утриманню дитини.

Враховуючи те, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня

2020 року та факти встановлені в ньому, є новими обставинами, які виникли після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 21 жовтня 2020 року, вважає, що має право звернутися до суду з вимогою про розірвання договору зі сплати аліментів з інших правових підстав.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у цивільній справі № 756/3711/19 встановлено, що ОСОБА_2 не виконував належним чином свої батьківські обов`язки по сплаті аліментів, на підставі чого з останнього було стягнуто

10 431,80 грн аліментів та 1 199,70 грн. витрат на оздоровлення.

Таким чином, відповідач систематично не виконував в повному обсязі умови укладеного договору по утриманню спільної з позивачем дитини, що істотно порушує право останньої на належний рівень життя, та є підставою для скасування договору зі сплати аліментів та стягнення аліментів на повнолітню дочку ОСОБА_4 , яка продовжує навчання, в розмірі ј частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи до 01 лютого 2021 року та встановлено відповідні строки.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, виходячи з такого. ОСОБА_2 зазначає, що договір про сплату аліментів на утримання дитини був укладений між ним та ОСОБА_1 , оскільки вони з позивачем не могли досягнути домовленості щодо способу виконання ним обов`язку з утримання дитини. Відповідач переконаний, що кошти, які він перераховує на утримання своєї доньки, ОСОБА_1 витрачає на задоволення власних потреб. Також відповідач не погоджується із твердженням позивача про існування заборгованості зі сплати ним аліментів. З рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року він не погоджується, вважає його таким, що порушує його права та законні інтереси, а також таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, має намір оскаржити дане рішення в апеляційному порядку. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що позивач приховує від суду наявність іншого судового рішення, яке має безпосереднє відношення до правовідносин, що склалися між ним та ОСОБА_1 в частині сплати аліментів на утримання дочки. Так, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у справі № 756/19096/18 задоволено заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню наказ про стягнення з ОСОБА_5 аліментів. Відповідач стверджує, що враховуючи наявність рішення суду від 14 лютого 2020 року у справі № 755/11992/19 про розірвання договору зі сплати аліментів, позивач не мала права повторно звертатися до суду з аналогічними позовними вимогами. Крім того, у разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором, стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса, проте ОСОБА_1 не надала належних доказів того, що зверталася до нотаріуса за видачею такого виконавчого напису.

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, в якому підтвердила викладені в позові обставини.

04 березня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04 січня 2007 року.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини.

Відповідно до пункту 1 Договору сторони встановили розмір, строки та порядок виплати та підстави цільового використання аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2002 року народження, по досягненню нею повноліття, а в разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, - до його закінчення.

Відповідно до пункту 3 Договору сторони договору домовились, що аліменти сплачуються платником щомісяця у грошовому вигляді, сума за домовленістю сторін встановлюється у розмірі 300,00 грн. У випадку зміни мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, встановленого чинним законодавством, розмір аліментів підлягає перерахунку.

Пунктом 4 Договору встановлено, що виплата аліментів здійснюється платником щомісяця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць. Перерахунок суми виплати здійснюється сторонами самостійно, один раз на 2 роки.

Відповідно до п. 14 Договору всі спори, що виникають в процесі виконання договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України.

У пункті 15 Договору встановлено, що за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку.

Згідно пункту 16 договору в разі невиконання платником обов`язку по сплаті аліментів, аліменти можуть стягуватись на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про сплату аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті коштів за договором між батьками про оплату аліментів; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором між батьками про оплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 431,80 грн в рахунок оплати аліментів та 1 199,70 грн в рахунок оплати коштів для забезпечення літнього відпочинку дитини. Рішення суду не набрало законної сили.

26 квітня 2021 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 09 жовтня 2020 року.

Відповідно до частини шостої статті 6 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини перша, дев`ята статті 7 СК України).

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначенні цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з положень частини першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Таким чином, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору.

Як зазначає позивач у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами договору, відповідач не виконує умови щодо сплати аліментів. Однак, як викладено вище, саме по собі невиконання стороною умов Договору, про яку зазначає позивач, не є достатньою підставою відповідно до статті 651 ЦК України для розірвання Договору судом.

Зокрема, позивачем не доведено факту того, що всі випадки, які вона як сторона могла використати для отримання результату договору, вичерпано, тобто не доведено факт значного позбавлення позивача внаслідок понесеної шкоди того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня

2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби.

Аналогічні умови сторони узгодили в укладеному між ними Договорі про сплату аліментів від 17 серпня 2007 року (пункти 15, 16 Договору).

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного договору, сторони договору передбачили усі суттєві його умови, як порядок зміни умов, так і стягнення заборгованості.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач не виконує умови договору, не сплачує аліменти на утримання доньки.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 13 Договору сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. В разі прострочення виплати платник сплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від несплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше 100 % простроченої суми. Згідно із п. 16 Договору в разі невиконання платником обов`язку по сплаті аліментів, аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до частини другої статті 189 СК України у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Доказів того, що позивач зверталась до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису позивачем не надано та судом не встановлено.

Також не встановлено судом здійснення сторонами будь-якого перерахунку розміру аліментів, що відповідно до умов договору підлягає такому перерахунку у випадку зміни мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку.

Посилання позивача на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року, за яким з відповідача ОСОБА_2 стягнуто існуючу заборгованість по сплаті аліментів, судом до уваги не приймається, оскільки, станом на дату ухвалення даного рішення, вказане рішення переглядається в апеляційному порядку та не набрало законної сили.

Оскільки позивач не довела обставин, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотність порушення відповідачем умов договору; завдання позивачеві шкоди, внаслідок якої позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для розірвання Договору про сплату аліментів, вимога позивача про стягнення аліментів також задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6-9, 189 СК України, статтями 651, 652 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 274, 279, 353 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про сплату аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.

Повне рішення суду виготовлено 05 травня 2021 року

Суддя О.О. Хромова