ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Чернівці Справа № 727/3680/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Герман Я.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Слободян Г.М., дата складання повного тексту рішення 25.07.2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що 17.09.2004 року між ними було зареєстровано шлюб, в період якого за спільні кошти вони придбали нежитлове приміщення №221 загальною площею 20,5 кв.м., за ціною 214 609 грн, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.03.2017 року. Оскільки вона вирішила продати зазначене приміщення, а відповідач категорично проти цього, просила поділити зазначене майно та визнати за ними як подружжям право власності на 1/2 приміщення за кожним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2019 року

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 нежитлового приміщення загальною площею 20,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що за період шлюбу відповідач ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення № 221 загальною площею 20,5 кв.м., що розташовано за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 14.03.2017 року за ціною 214 609 грн, Провадження №22-ц/822/466/21

посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а тому спірне приміщення є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і належить сторонам у рівних частках. Отже, позивач та відповідач є співвласниками вказаного приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ТОВ «Гіпербуд» як особа, яка не приймала участі у справі, подало апеляційну скаргу, вважаючи що суд вирішив питання про його права та інтереси.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ТОВ «Гіпербуд» є орендарем земельної ділянки по АДРЕСА_1 та замовником будівництва будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга - будівництво торгового центру) за вказаною адресою. Об`єкт будівництва в експлуатацію не здавався.

В рішенні суду зазначено, що право власності сторін на нежитлове приміщення підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. При цьому, позивачем було використано витяг, який був виданий ще 14.03.2017 року. Розглядаючи справу в 2019 році, суд першої інстанції не звернув на це уваги.

Крім того, рішення державного реєстратора №34247896 про реєстрацію за відповідачем права власності на спірне приміщення було скасоване наказом Міністерства юстиції України № 1871/5 від 13.06.2017 року за скаргою ТОВ «Гіпербуд» (копії наказу та висновку комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, на підставі якого він прийнятий, додаються). Станом на час розгляду справи судом першої інстанції в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відсутній запис про реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення.

Оскільки спірне нежитлове приміщення є частиною об`єкта будівництва-торгового центру, який в експлуатацію не здавався та замовником будівництва якого є ТОВ «Гіпербуд», суд першої інстанції вирішив про права та обов`язки товариства.

Суд першої інстанції не мав права визнавати за сторонами право власності на нежитлове приміщення, оскільки воно в експлуатацію не здане та не має статусу нерухомого майна, станом час розгляду справи судом першої інстанції право власності на нього зареєстроване не було.

Оскільки нежитлове приміщення площею 20,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не належало сторонам, то воно не могло бути і поділене між ними.

Враховуючи те, що ОК «ЖБК «Проспект» не мав жодних прав на об`єкт будівництва - торговий центр за адресою: АДРЕСА_1 , він й не міг відчужити нежитлове приміщення №221 відповідачу ОСОБА_2 , а відповідно до ст.658 ЦК України відповідач не міг набути права власності на це нежитлове приміщення.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Гіпербуд» підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Так, закон визначає коло осіб, що наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

До таких правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

Так, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Гіпербуд» було відкрито як таке, що подано особою, яка вважає, що суд при прийнятті рішення вирішив питання про її права відносно спірного нерухомого майна.

Згідно ст.359 ЦПК України апеляційний суд при вирішенні питання про відкриття провадження обмежений лише перевіркою відповідності апеляційної скарги встановленими у ст.356 цього Кодексу формі й змісту, а також дотримання встановленого ст.354 ЦПК України строку на апеляційне оскарження.

Перевірка впливу оскарженого рішення на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, відповідно до вимог ст.362 ЦПК України здійснюється апеляційним судом після відкриття провадження у справі, а при встановлені обставин, що судовим рішенням не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи настають наслідки, передбачені п.3 ч.1 цієї статті у вигляді закриття провадження у справі.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 17.09.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.9).

14.03.2017 року між ОК «ЖБК «Проспект» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №221, загальною площею 20,5 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що підставою для виникнення права власності за ОСОБА_2 став договір купівлі-продажу, а підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34247896 від 14.03.2017 року (а.с.14).

З наказу Міністерства юстиції України №1871/5 від 13.06.2017 року вбачається, що ним було скасовано прийняті приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, крім інших №34247896 від 14.03.2017 року (а.с.67-70).

Підставою для прийняття вищевказаного наказу є висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 13.06.2017 року за результатами розгляду скарги ТОВ «Гіпербуд» від 28.02.2017 року (а.с.72-92).

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В силу ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пункт 1 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст.2 наведеного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

До такого висновку дійшов ВС у постанові ОП КГС від 24.01.2020 у справі №910/10987/18 та постанові КЦС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що на день ухвалення рішення суд першої інстанції не перевірив відомості, які були надані як доказ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, однак, з урахуванням того, що скасування реєстрації права не скасовує саме право власності, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, який укладений 14.03.2017 року між ОК «ЖБК «Проспект» та ОСОБА_2 і останній не оспорювався, тобто в силу ст.204 ЦК України є правомірним, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає порушення прав апелянта.

Також, оцінюючи доказ, який наданий апелянтом, колегія суддів відзначає, що хоч постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 року, справа №926/1574/18 визнано незаконним і скасовано сертифікат серії ЧВ №09, виданий Інспекцією ДАБК Чернівецької міської ради 22.02.2017 року, який був в переліку підстав на підтвердження повноважень ОК «ЖБК «Проспект» для укладення договору купівлі-продажу, проте, згідно презумпції дійсності правочину це не впливає на зміну власника спірного приміщення.

Щодо постанови ВС від 25.07.2019 року у справі №727/7137/17 за позовом ТОВ «Гіпербуд» до ОСОБА_3 , ОК «ЖБК «Проспект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, то така не стосується наданого позивачем договору купівлі-продажу, оцінка якого покладена в основу оскаржуваного рішення суду.

Інші письмові докази, зокрема: договір оренди землі №7800 від 04.05.2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та ТОВ «Гіпербуд», розрахунок річної орендної плати за земельну ділянку на АДРЕСА_1 , кадастровий план, акт встановлення поворотних точок меж земельної ділянки, закріплення їх межовими знаками та їх передача від 29.03.2012 року, акт прийому-передачі вказаної земельної ділянки від 04.05.2012 року, план зовнішніх меж земельної ділянки, дозвіл на виконання будівельних робіт від 29.08.2012 року не спростовують набуття у власність сторін спірного приміщення, щодо якого ухвалено оскаржуване рішення.

Пунктом 3 ч.1 ст.362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Крім того, ні в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, ні в його резолютивній частині не містяться висновки суду про права та обов`язки ТОВ «Гіпербуд».

За наведених обставин, апелянт не надав апеляційному суду переконливих доказів, які б давали підстави порушити принцип остаточності судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.362 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/