справа №640/8710/19
провадження №2/619/254/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі Суржкової В.В.,

представник позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «Про стягнення боргу»,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість в розмірі 400200,00 грн за розписками від 17.03.2016 року, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США, а також судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є колишнім подружжям, знайомі з заявником приблизно з 2004 року, оскільки мешкали тривалий час в с. Циркуни Харківської області.

Подружжя зареєстровані як фізичні особи - підприємці - ОСОБА_4 з 10.10.2007, а ОСОБА_5 - з 06.10.2017. Види діяльності відповідно кодам КВЕД перекликаються, що підтверджує, що подружжя мало спільний бізнес.

17 березня 2016 року заявник позичив ОСОБА_4 2700,00 та 4800,00 доларів США. Всього ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 7500,00 доларів США. Про це були складені розписки, оригінали яких знаходяться у позивача. Необхідність позики була обумовлена бажанням придбати чи приватизувати земельні ділянки подружжям ОСОБА_6 .

Строк повернення позики був визначений 30 квітня 2016 року. У випадку недотримання вказаного строку боржник зобов`язався повернути кошти в подвійному розмірі.

Заявник неодноразово звертався з вимогою до ОСОБА_4 про повернення боргу, проте той відмовляється виконати свої зобов`язання. Станом на день підготовки цієї заяви сума боргу складає 15 000,00 доларів США або еквівалент 400 200,00 грн (за курсом 26,68).

У ситуації, що склалася, через те що боржники добровільно не виконують прийняті на себе зобов`язання, заявник вимушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду з відповідним позовом.

До цього часу грошові кошти не повернуті, подружжя боржників ухиляється від спілкування, пояснюють свою відмову повернути гроші фінансовими труднощами.

Позивач вказує, що у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6- бЗцс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17 містяться висновки про те, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

З наданих копій розписок вбачається, що вона за своєю природою є договором позики, містить умови про застосування штрафних санкцій за порушення строків повернення боргу та в цілому відповідає вимогам Цивільного кодексу України.

Як встановлено ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зміст розписок, копії яких додані до позовної заяви, вказують про обов`язок повернути кошти не пізніше 30 квітня 2016 року.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Верховний Суд України у своїй постанові від 3 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц розтлумачив підстави солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями, які особисто один з них на себе не приймав.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

На переконання позивача, гроші отримані ОСОБА_4 за розписками були витрачені в інтересах сім`ї, а саме вкладені у спільний бізнес та придбання нерухомості на ім`я його дружини.

Позивач вважає, що між сторонами виникли відносини щодо позики грошових коштів. Позивач взяті на себе обов`язки виконав в повному обсязі, передавши грошові кошти як то зазначено в розписках.

В свою чергу ОСОБА_4 грошові кошти на численні вимоги не повернув чим порушив його права. Наслідком порушення позичальником обов`язку повернути гроші має бути стягнення всієї суми боргу та застосування штрафних санкцій відповідно до умов договору, які викладено у власноручних розписках.

У зв`язку з тим, що грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_4 , солідарну відповідальність поряд з ним несе його колишня дружина.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи на момент подачі позову складаються зі сплаченого судового збору.

Від представника відповідача до суду надійшли пояснення, відповідно до яких позовні вимоги вважає безпідставними, а позов таким що не підлягає задоволенню, оскільки позивач та відповідач багато років знайомі та співпрацювали у веденні господарської діяльності, адже позивач працював ще з батьком відповідача в держкомземі. Так на протязі багатьох років відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_3 співпрацювали щодо оформлення права власності та продажу земельних ділянок. ОСОБА_4 здебільшого займався розробкою землевпорядної документації, так як має відповідну освіту, а ОСОБА_3 залучав кошти та пошук клієнтів, однак чіткого розподілу обов`язків не було. На початку 2016 року сторони у справі спільно реалізовували черговий проект який передбачав можливість оформлення та продажу декількох земельних ділянок, однак він був вкрай складний і як потім виявилось - не вдалий. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 замість отримання прибутку понесли виключно затрати. ОСОБА_8 не вистачало обігових коштів для завершення проекту, які в супереч їх початковим домовленостям ОСОБА_3 відмовлявся надати без гарантій їх повернення, таким чином виникла необхідність у наданні розписок, які містяться в матеріалах справи. Після написання розписок ОСОБА_3 надав кошти які ОСОБА_7 витратив на завершення проектної документації, однак в подальшому оформити право власності на земельні ділянки та продати їх не представилось можливим. Таким чином, ОСОБА_7 витратив отриманні кошти на власні цілі, а не в інтересах сім`ї. Більше того, з відповідачем ОСОБА_5 з 2011 року не проживав і ніколи не повідомляв її про свої справи. Внаслідок того, що оформити право власності не земельні ділянки і продати їх не вийшло, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 понесли фінансові втрати, а позивач звернувся із вимогою повернути йому отриманні на підставі розписок грошові кошти та відсотки по них, про що в тому числі повідомив і батька ОСОБА_9 . Грошові кошти були повернуті у строк в повному обсязі. Однак, так як зустріч на якій були повернуті кошти не планувалась заздалегідь, а між сторонами у справі існували довірительні відносити, внаслідок багаторічного знайомства та участі в декількох спільних проектах ОСОБА_7 повернув грошові кошти ОСОБА_3 , а останній не повернув оригінали розписок, пообіцявши це зробити пізніше. ОСОБА_7 з цього приводу не переживав оскільки в них залишалися спільні проекти. Проте в подальшому, відносини між ними погіршились і восени 2016 ОСОБА_3 перестав відповідати на телефонні дзвінки та виходити на контакт. Внаслідок чого відповідач направив листа позивачу із вимогою повернути оригінал розписки, копія якого додається. Таким чином, ще в квітні 2016 року ОСОБА_7 в повному обсязі погасив боргові зобов`язання шляхом повернення грошових коштів у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена. Суд вважає можливим розглядати справу у її відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що 17 березня 2016 року ОСОБА_4 взяв у борг та зобов`язався повернути ОСОБА_3 борг в сумі 2700,00 та 4800, 00 доларів США в строк до 30.04.2016, що підтверджується власноручними розписками ОСОБА_4 від 17.03.2016.

У випадку недотримання вказаного строку боржник зобов`язався повернути кошти в подвійному розмірі.

Станом на день підготовки позову сума боргу складає 15 000,00 доларів США або еквівалент 400 200,00 грн (за курсом 26,68).

Відповідачі по справі добровільно не виконують прийняті на себе зобов`язання.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для судів.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами, які є фізичними особами, виник спір з приводу порушення зобов`язань за договорами позики. Позивач як позикодавець за своїм правовим статусом не відноситься до суб`єктів, яким вказаними законами надано право на здійснення валютних операцій.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає,що стягнення боргу з позивача в подвійному розмірі не підлягає задоволенню, так як це не передбачено ЦК України.

Відповідно до ст.1050 ЦК України …якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Крім того суд вважає,що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу як співвідповідача не підлягають задоволенню.

Грошові кошти отримані ОСОБА_4 . Будь-яких доказів, які б свідчили, що вказані кошти були використані в інтересах сім`ї на спільний бізнес суду не надані. При цьому позика у сумі 750 доларів США бралась 17.03.2016 року на два тижні. ОСОБА_5 стала займатись підприємницькою діяльністю з 06.10.2017 року. У розписках не зазначено на які цілі бралась позика. Із розписок ОСОБА_4 від 17.03.2016 вбачається, що ОСОБА_5 згоди на укладення договору позики не давала.

ОСОБА_4 в своїх запереченнях вказав, що ОСОБА_5 , при отриманні позики, з ним не проживала. ОСОБА_7 вказав, що витратив отриманні кошти на власні цілі, а не в інтересах сім`ї. Більше того, з відповідачем ОСОБА_5 з 2011 року він не проживав і ніколи не повідомляв її про свої справи. Відповідно позовної заяви, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, від 26.01.2017 року, в Київський районний суд м.Харкова, між сторонами шлюбно - сімейні відносини припинені у липні 2011 році.

Вказані обставини позивачем не спростовані.

В судовому засіданні не встановлено, що кошти використані в інтересах сім`ї, тому внаслідок укладення договору позики не виникло зобов`язання в інтересах сім`ї, а тому суд вважає, що позов в частині солідарного стягнення боргу за договором позики не підлягає задоволенню, що узгоджується з висновком ВС України від 03.05.2018 р. у справі №639/7335/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене суд вважає,що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягнення боргу на користь ОСОБА_3 в частині отримання грошових коштів.

Відповідно до ст.141 ч.1 ЦПК України… судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість в розмірі «200 100 (двісті тисяч сто) гривень за розписками від 17.03.2016, що є еквівалентом 7500 (семи тисячам п`ятистам) доларів США.»

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 4002 (чотири тисячі дві) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було поставлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 05 травня 2021 року.

Суддя Є. Р. Остропілець