Номер провадження: 22-ц/813/6147/21
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про поділ спільного майна стягнення грошових коштів, в якому просить визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 157896,68 гривень ( страхова виплата), що були виплачені ОСОБА_1 з боку Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» в якості страхової виплати; в порядку поділу спільного майна подружжя (страхової виплати) стягнути з ОСОБА_1 та користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частку страхової виплати у сумі 78948,34 гривень; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки у вигляді упущеної вигоди у розмір 72000,00 гривень та стягнути судові витрати в тому числі і витрати по сплаті судового збору.

22 червня 2020 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Луняченко В.О.) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів. Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 147 127, 90 грн., що були виплачені в якості страхової виплати ОСОБА_1 Приватним акціонерним товариством « Страхова Компанія « ТАС» по договору страхування життя АВ №0015003 від 15.11.2006 року. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину страхових виплат за договором страхування життя АВ №0015003 від 15.11.2006 року у розмірі 73 563 (сімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят три ) гривні 95 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 72 000 ( сімдесят дві тисячі ) гривні. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1509,49 грн.

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року по справі №947/21774/19, в якій просить скасувати вказане заочне рішення та призначити розгляд справи в загальному порядку (т. 1, а.с.124-125).

16 грудня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Васильків О.В.) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року по справі №947/21774/19 (головуючий - суддя Луняченко В.О.) залишено без задоволення (т.1, а.с. 209-211).

06 січня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 22.06.2020 року по справі №947/21774/19. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не дослідив договір страхування, страховий поліс, суми платежів та ким вони здійснювалися, не встановив обставини, що призвело до невірного застосування норм матеріального права. Апелянт стверджує, що жодного доказу того, що ОСОБА_2 (Відповідач) намагався усунути перешкоди проживання в квартирі та документальних доказів щодо пропозиції оренди, відмови в оренді так як в квартирі є сторонні особи ОСОБА_2 не подавалися. Апелянт просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду від 22 червня 2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т.2, а.с.2-3).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, а саме в постанові Одеського апеляційного суду від 02.07.2019 року, під час розгляду цивільної справи № 520/11083/15ц про поділ майна подружжя зазначено, що не було доведено, що під час сумісного проживання ОСОБА_1 мала заробітки та доходи. Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи положення ч.5 ст. 82 ЦПК України, відповідно до яких обставини, що встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, суд першої інстанції вважав доведеним, що при укладанні договору страхування життя АВ № 0015003 використовувались спільні кошти подружжя, а тому страхові виплати по такій угоді вважаються спільним майном подружжя та підлягають розподілу у рівних частках. Також суд першої інстанції суду зазначив, що оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2019 року, під час розгляду цивільної справи № 520/11083/15ц встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 факт проживання в даній квартирі ОСОБА_1 без належних правових підстав після того, як фактично закінчилось спільне проживання без укладання шлюбу, протягом 02.04.2012 року до 25.07.2019 року, є перешкодою у вільному володінні та користуванні квартирою власника, який доводить, що постійно проживаючи у м. Києві за весь цей час міг здавати квартиру в оренду, а тому вважає неотримані за останні три роки (строк позовної давності) 72000 грн, як розмір середньої ринкової вартості оренди подібної квартири на місяць, підлягають стягненню як збитки, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (т.1, а.с. 117 зворот).

Разом з тим, повністю погодитись з такою оцінкою спірних правовідносин та застосуванням норм процесуального права апеляційний суд не може виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського апеляційного суду від 13.06.2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.01.2004 року до квітня 2012 року (т.1, а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2019 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2016 року по справі № 520/11083/15ц про поділ спільного майна подружжя та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, так як квартира по АДРЕСА_4 придбана 24.11.2004 року за особисті кошти зароблені моряком за контрактами, а квартира по АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_2 до початку спільного проживання із ОСОБА_1 (т.1, а.с. 14).

Як вбачається з матеріалів справи, між ВАТ «Страхова Компанія ТАС» та ОСОБА_1 було укладено договір страхування життя АВ № 0015003 від 15.11.2006 року, строк дії договору з 15.11.2006 року по 14.11.2026 року, відповідно до якого страхувальником є ОСОБА_1 , застрахована особа - ОСОБА_2 , вигодонабувачі на випадок дожиття 100% ОСОБА_1 , на випадок смерті - 70% ОСОБА_1 та 30% ОСОБА_3 (т.1, а.с. 16, 64).

В позовній заяві позивач вказує, що джерелом внесків, які сплачувалися на користь страхової компанії, є доходи у тому числі позивача як моряка. Позивач також зазначає, що договір страхування був укладений відповідачкою відносно позивача в інтересах сім`ї сторін для отримання грошових коштів для забезпечення гідного рівня життя на пенсії, а тому позивач вважає, що грошові кошти, отримані ОСОБА_1 від страхової компанії є спільними і підлягають поділу в рівних частках (т.1, а.с. 3).

Як вбачається з відповіді АТ «Страхова Компанія ТАС», за договором страхування життя АВ № 0015003, страхувальником було сплачено наступні страхові внески: 14.11.2006 року - 1000 дол. США, 08.11.2007 року - 1000 дол. США, 12.11.2008 року - 1000 дол. США, 12.11.2009 - 1000 дол. США, 10.11.2010 року - 1000 дол. США, 11.11.2011 - 1000 дол. США, 11.05.2012 року - 3000 дол. США, 04.11.2014 року - 1000 дол. США (т.1, а.с. 63).

Відповідно до Додаткової угоди від 13.10.2014 року до Договору страхування життя (поліс АВ№0015003) від 15 листопада 2006 року, укладеної між АТ «СК «ТАС» та ОСОБА_1 , були внесені зміни до умов договору, згідно з якими строк дії договору було встановлено з 15.11.2006 року по 14.11.2016 року, а строк сплати внесків - з 15.11.2006 року по 14.11.2016 року (т.1, а.с. 66, 157).

Як вбачається з відповіді АТ «Страхова Компанія ТАС», відповідно до умов договору страхування Страховиком було нараховано до виплати 6699,1 дол. США. Згідно з вимогами п.п. 9.3, 9.5 Правил добровільного страхування життя всі розрахунки зі Страхувальниками-резидентами здійснюються в гривні, незалежно від валюти страхування. Таким чином, 06.07.2017 року (за офіційним курсом - 26,119317) Страховиком була здійснена страхова виплата за страховим випадком «Дожиття» у розмірі 174975,92 грн. За вирахуванням податків (п. 164.2.15, 167.1, 170.8.2 Податкового кодексу України) фактична сума до виплати 163475,46 грн. Дана суму перерахована Страхувальнику (Вигодонабувачу за ризиком «Дожиття») ОСОБА_1 (т.1, а.с. 63-64).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Відповідно до ч. 5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, слід зробити висновок, що апелянт, посилаючись на те, що страхові внески згідно з договором сплачувала виключно ОСОБА_1 повинна була довести наявність відповідних, зазначених нею обставин. Однак, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду жодних належних, допустимих та достатніх доказів навіть розміру власних доходів за визначений період (довідку з ДФС, Пенсійного фонду, соціального захисту населення) нею надано не було.

Відповідно до 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що страхова виплата за Договором про страхування життя АВ № 0015003 є спільним майном, а тому підлягає розподілу в рівних частках, тобто по 73563,95 грн.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно стягнення з відповідачки збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 72000 грн.

Позивач в позовній заяві вказує, що протягом періоду з 02.04.2012 року по 25.07.2019 року відповідачка без дозволу і погодження з позивачем користувалася кімнатою його особистої квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Позивач зазначає, що проживає у м. Києві та міг би здавати вказану кімнату в оренду. Середньоринкова ціна за оренду кімнати в аналогічній квартирі зазвичай становить 2000 грн, а тому, на думку позивача, за останні три роки з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 72000 грн (а.с. 7).

Апеляційний суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт перешкоджання ОСОБА_1 у вільному володінні та користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 , як власником, відсутні підтвердження тому, що позивач намагався виселити відповідачку із займаного житлового приміщення. Також у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, вказаний позивачем розрахунок зазначеної суми збитків, які б позивач міг одержати за звичайних обставин, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначеного розміру середньої ринкової вартості оренди подібної квартири, а також відсутні підтвердження спроби здачі в оренду зазначеної квартири позивачем (наприклад, копії договорів оренди зазначеної квартири, інформації про розміщення оголошень про здачу в оренду даного житла).

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 72000 грн є безпідставним.

Також апеляційний суд зазначає, що 22 січня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому відповідачка вказувала, що в результаті скорочення терміну дії договору страхування життя з вини позивача вона зазнала збитку в розмірі 8762,48 дол. США. Відповідачка зазначає також, що так як судом визнано проживання однією сім`єю з 01.01.2004 року, то з грудня 1997 року по січень 2004 року ОСОБА_2 , на думку ОСОБА_1 , орендував її квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , але нічого не сплачував. На підставі цього, відповідачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь збитки за недоотриману страхову виплату, а також збитки за упущену вигоду за оренду квартири.

Апеляційний суд стосовно даного клопотання вважає за потрібне вказати, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Вказані вимоги не заявлялись в суді першої інстанції та відповідно не були предметом судового розгляду. Таким чином, оскільки зазначені вимоги виходять за межі розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, то апеляційний суд не може надати їм правової оцінки. Однак, апеляційний суд роз`яснює відповідачу його право на звернення до суду першої інстанції з позовом про стягнення збитків.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов фактично задоволено на суму 73563 грн, тобто на 50,5 % від заявленої ціни.

Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (1509,49 грн).

Тобто з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 1509,49 х 50,5% = 762,29 грн.

Підтверджені відповідачем судові витрати складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги (2264 грн).

Тобто з позивача слід стягнути судові витрати на користь відповідача в сумі 2264 грн х 49,5% = 1120,68 грн.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 збитків у вигляді упущеної вигоди скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 72000 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 72000 грн відмовити.

Змінити рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року в частині стягнення судових витрат - стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 762,29 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1120,68 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький