Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/572/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа-приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- визнати недійсним з моменту підписання договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14 і зареєстрований в реєстрі за № 945;

- визнати за ОСОБА_2 , 1950 р.н, уродженкою м. Запоріжжя, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача судові витрати, на сплату судового збору - 4668,27 грн.; оцінку майна - 400 грн., а усього в сумі 5068,70 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що згідно із договором купівлі-продажу від 25.01.2002 р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_18 їй належала на праві власності 2х кімнатна кв. АДРЕСА_1 . 29.01.2002 цей договір належним чином зареєстрований в ЗМБТІ в реєстрову книгу № 263 за реєстровим номером 37566.

Після смерті чоловіка позивач стала виїжджати на заробітки за кордон і вищевказану квартиру здавала в оренду. Син позивача ОСОБА_3 , 1974 р.н., жив у будинку АДРЕСА_2 . Коли позивача не було у місті, - син отримував орендну плату чи запускав жити нових орендарів. 11.09.2019 року вона прибула до м. Запоріжжя і з`ясувала, що належна її вищевказана 2х кімнатна квартира закрита і невідома особа проводить там ремонт. Все майно і її особисті речі відсутні. Від ОСОБА_1 - відповідача у справі - позивач дізналась, що 30.11.2017 року вона придбала у власність квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченому 30.11.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14, зареєстрований за номером № 945. Інтереси позивача за довіреністю, нібито, представляв її син . З договору вбачається, що, нібито, ОСОБА_4 , уклав цей договір від її імені і отримав за це гроші в розмірі 484300,00 грн. Довіреність йому видала приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро ОСОБА_13 31.08.2017 року за реєстровим номером № 522.

Позивач зазначала, що нікому довіреності на розпорядження своїм майном не видавала, у м. Дніпро не виїжджала, з нотаріусом ОСОБА_13. ніколи не зустрічалась. Син позивача довіреностей не отримував, квартиру не продавав, грошей за це не отримував, на укладенні таких угод присутній не був .

15.09.2019 року позивач звернулась із заявою до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області та повідомила про вищевказані факти, просила внести відомості про вчинення шахрайства невідомими особами в єдиний реєстр досудових розслідувань (ЄРДР), визнати її потерпілою, накласти арешт на квартиру.

З отриманої нею з Центра надання адміністративних послуг інформаційної довідки від їй стало відомо, що квартира дійсно зараз зареєстрована за відповідачем згідно посвідченого 30.11.2019 року нотаріусом ОСОБА_14 договору. Також вказано, що вже 01.12.2017 року на квартиру накладено обмеження, а саме: накладено арешт відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року.

З відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_14. на письмову заяву позивача і долученої копії ухвали вищевказаної ухвали суду від 12.12.2017 року, опису вилученого, позивачу стало відомо, що договір купівлі-продажу від 30.11.2017 р., копія паспорту відповідача і її ПІН коду, довіреність № 522 від 31.08.2017 р., інформаційна довідка з реєстру нотаріальних дій, витяг з реєстру довіреностей, копія паспорту ОСОБА_4 і копія її ІПН коду, - вилучені і долучені до матеріалів кримінального провадження № 00000734 від 22.02.2017 року за ознаками злочину - ст. 27 ч 5, ст. 358 ч. 4 КК України, яке проводиться СВ Вознесенівского відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління НП України у Запорізькій області (пособництво у використанні підробленого документу).

17.09.2019 року позивач знову звернулась до того ж відділу поліції з новою заявою про надання інформації, визнання її потерпілою.

18.09.2019 року слідчий СВ цього відділення поліції підполковник поліції Павлов В.Є. визнав її потерпілою у кримінальному провадженні № 00000734 від 22.02.2017 року, а з відповідної постанови про це вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2017 р. невідомі особи, шляхом підроблення підпису ОСОБА_2 , тобто її підпису, з використанням підробленого паспорту на її ім`я, отримали довіреність серії НМІ № 810318 від 31.08.2017 року на підставі якої, в подальшому, здійснили продаж належної позивачу по праву власності квартири АДРЕСА_1 , чим спричинили позивачу матеріальну шкоду у сумі більш ніж 625000 грн.

Під час допиту слідчий перевірив базу даних осіб про перетин кордону і встановив, що на час посвідчення довіреності 31.08.2017 р. і під час укладення договору 30.11.2017 року позивач була за кордоном і в Україні була відсутня.

Позивачу також повідомили, що згідно із експертизи нотаріусу ОСОБА_13. був пред`явлений підроблений паспорт, нібито від імені позивача, вклеєна фотокартка невідомої особи. Використаний паспорт якоїсь померлої ОСОБА_2 (серія паспорту в позивача «СВ», а там інша). ОСОБА_4 сказав, що коли він мав намір здати в оренду квартиру новому квартиранту, невідомий йому раніше ріелтор на ім`я « ОСОБА_6 » вилучив у нього в серпні 2017 року паспорт, нібито, для укладення договору найму, а повернув через декілька місяців. Невідома особа вклеїла в цей паспорт своє фото, підробила відтиск печатки і використала його разом з вищевказаною довіреністю у нотаріуса ОСОБА_14. при укладенні договору купівлі-продажу квартири позивача(всі копії паспортів вилучені у нотаріусів і знаходяться в матеріалах вищевказаного кримінального провадження). При пред`явленні позивачу на впізнання копій цих паспортів було встановлено, що в них вклеєні фото не позивача і її сина, а інших осіб. Невідома особа використала підроблений паспорт і довіреність для отримання у податковій інспекцій дубліката довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного коду. При візуальному зрівнянні даних паспорту позивача, серія і номер якого НОМЕР_4, в довіреності вказаний паспорт НОМЕР_8 , ІПН код позивача № НОМЕР_2 , а в довіреності № НОМЕР_3 , тобто явно іншої особи, на що нотаріуси не звернули увагу.

В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р.: посилання вже на її номер паспорту НОМЕР_4 , а не на той, що в довіреності, і на неналежний позивачу код № НОМЕР_3 . При цих явних вказівках на 2 різні особи (різні паспорти і коди), нотаріус ОСОБА_14. не повинна була посвідчувати договір, тобто не ідентифіковані особа дійсного власника з особою, вказаною в довіреності. Це дві різні особи, хоча деякі інші данні співпадають.

З метою відміни довіреності позивач звернулась до нотаріуса, їй видали витяг з реєстру де код іншої людини, тому позивачу, як іншій людині, - відмовили . Вже при цих фактах два правочину є нікчемні і без висновку по кримінальній справі. Невідомо який договір був пред`явлений нотаріусу ОСОБА_14 , від 2002 р., на який вона посилається і який вона вилучила при засвідчені договору, але реальний перший примірник цього договору і техпаспорт з печатками досі знаходяться у мене.

Ріелтор АН «ДІМЕТРО» Горячева Т.В. при особистій зустрічі 18.09.2019 р. пояснила, що невідомий чоловік (по опису - не син позивача) восени 2017 р. виставив на продаж кв. АДРЕСА_1 . Вона була присутня на посвідченні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса ОСОБА_14. 30.11.2017 р. разом з ріелтором покупця ОСОБА_9 . По опису зовнішності від імені продавця виступив за довіреністю не син позивача, а інша людина з «полосним» шрамом вдовж животу.

Таким чином, був підтверджений факт відсутності позивача в Україні на вищевказаний час, а вищенаведені розбіжності свідчать про відсутність її волевиявлення на продаж квартири, передачу комусь прав на це по довіреності, висновки в довіреності і договорі не відповідали її внутрішній волі (а волі іншої особи), згідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Таким чином, довіреність від 31.08.2017 року і договір купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 року позивач вважає нікчемними правочинами, які є недійсними з моменту вчинення. Але позивач у позові зазначав, що згідно із ч. 2 і ч. 3ст. 215 ЦК Україні їй потрібне судове рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним для скасування реєстрації його з державного реєстру речових прав на нерухоме майно і подальшою реєстрацією за нею права власності.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Апаллонову Ю.В. (т.с. 1 а.с. 48).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 50) позовне провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року (а.с. 137-145) позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14, зареєстрований в реєстрі № 945.

В решті частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 150-152) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 155).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 19 січня 2021 року (т.с. 2 а.с. 161), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 163), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 18 суддів).

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 174-176).

Третя особа (приватний нотаріус) не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 28 квітня 2021 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (т.с. 2 а.с. 169-171) відповідач ОСОБА_1 та третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14. не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Навпаки, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14. подала апеляційному суду заяву про розгляд справи за її відсутності (т.с. 2 а.с. 172).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: заяву нотаріуса задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_2 , представника останньої - ОСОБА_10 (т.с. 1 а.с. 77) та представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Федорова М.Д. (т.с. 2 а.с. 179).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що будь-яких клопотань не мають, у тому числі представник відповідача з приводу призначення судом почеркознавчої експертизи підпису на довіреності, на відсутність якої посилалась відповідач у своїй апеляційній скарзі у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із договором купівлі - продажу від 25.01.2002 р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_18, ОСОБА_2 належала на праві власності 2х кімнатна кв. АДРЕСА_1 . 29.01.2002 цей договір належним чином зареєстрований в ЗМБТІ в реєстрову книгу № 263 за реєстровим номером 37566.(т.с. 1 а.с. 37). Оригінал вказаного договору оглянуто у судовому засіданні, він перебуває у розпорядженні ОСОБА_2 .

Відповідно до технічного паспорту (т.с. 1 а.с. 38-39), оригінал якого зберігається у ОСОБА_2 , власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Син позивача ОСОБА_3 , 1974 р.н. жив у будинку АДРЕСА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

11.09.2019 р. ОСОБА_2 прибула до м. Запоріжжя з АР Крим і з`ясувала, що належна її вищевказана 2х кімнатна квартира закрита і невідома особа проводить там ремонт. Від ОСОБА_1 , відповідача по справі, позивач дізналась, що 30.11.2017 р. вона придбала у власність квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченому 30.11.2017 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14., зареєстрований за номером № 945.

З договору купівлі-продажу від 30.11.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14. вбачається, що, ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 СЮ НОМЕР_5 ), що діє від імені ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р. РНОКПП НОМЕР_3 ) уклав від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 484300 грн. (т.с. 1 а.с. 6-7).

Згідно з копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро ОСОБА_13 31.08.2017 року за реєстровим номером № 522.31.08.2017 року, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_6 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р., РНОКПП НОМЕР_3 ) начеб - то уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у тому числі з питань продажу, укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 8).

Однак, 15.09.2019 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області та повідомила про те, що в її квартирі мешкають якісь люди (талон-повідомлення від 15.09.2019 №25800 (т.1 а.с.12), а також у заяві від 17.09.2020 року просила внести відомості про вчинення шахрайства невідомими особами в єдиний реєстр досудових розслідувань (ЄРДР), визнати її потерпілою, накласти арешт на квартиру, допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ріелтора (т.1 а.с. 10-12, 14-15).

24.09.2019 року ОСОБА_2 повідомлено слідчим Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, що заяву розглянуто, внесено відомості до ЄРДР №0000734 щодо факту використання невстановленими особами завідомо підробленого паспорта серії НОМЕР_6 виданого на ім`я ОСОБА_2 при оформлення довіреності та договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 13,17).

З отриманої ОСОБА_2 з Центра надання адміністративних послуг інформаційної довідки від 16.09.2019 р. стало відомо, що квартира зареєстрована за відповідачем згідно посвідченого 30.11.2019 р. нотаріусом ОСОБА_14 договору. Також вказано, що вже 01.12.2017 року на квартиру накладено обмеження, а саме: накладено арешт відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 р. (т. с. 1 а.с. 16).

З відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_14. від 17.09.2019 року (т. с. 1 а.с.19) на письмову заяву позивача від 16.09.2019 (т. 1 а.с. 18) і долученої копії ухвали вищевказаного суду від 12.12.2017 р., опису вилученого, позивачу стало відомо, що договір купівлі-продажу від 30.11.2017 р., копія паспорту відповідача і її ПІН коду, довіреність № 522 від 31.08.2017 р., інформаційна довідка з реєстру нотаріальних дій, витяг з реєстру довіреностей, копія паспорту ОСОБА_4 і копія її ІПН коду, - вилучені і долучені до матеріалів кримінального провадження № 00000734 від 22.02.2017 року за ознаками злочину - ст. 27 ч. 5, ст. 358 ч. 4 КК України, яке проводиться СВ Вознесенівского відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління НП України у Запорізькій області (пособництво у використанні підробленого документу) (т.с. 1 а.с. 19-20)

17.09.2019 р. позивач знову звернулась до того ж відділу поліції з новою заявою про надання інформації, визнання її потерпілою .

18.09.2019 р. слідчий СВ цього відділення поліції підполковник поліції Павлов В.Є. визнав ОСОБА_2 потерпілою у кримінальному провадженні № 00000734 від 22.02.2017 року, а з відповідної постанови про це вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2017 р. невідомі особи, шляхом підроблення підпису ОСОБА_2 , тобто її підпису, з використанням підробленого паспорту на її ім`я, отримали довіреність серії НМІ № 810318 від 31.08.2017 року на підставі якої, в подальшому, здійснили продаж належної позивачу по праву власності квартири АДРЕСА_1 , чим спричинили позивачу матеріальну шкоду у сумі більш ніж 625000,00 грн. (т. с. 1 а.с. 22-23).

Відповідно до висновку експерта, яким проведено судову технічну експертизу документа від 21.03.2018 №4-112 у кримінальному провадженні № 00000734 від 22.02.2017 встановлено, що у тексті довіреності серії НМІ №810318 від 31.08.2017 року в рядку, де знаходиться серія та номер паспорту НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 , мало місце зміни первинного змісту, а саме видалення первинного тексту шляхом підчистки з подальшим додрукуванням. Встановити первинний зміст тексту не виявилося можливим (т. с. 1 а.с. 72-45).

Відповідно до відповіді на запит ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 96) до Держприкордонслужби від 30.09.2017 р. р., від 30.10.2019 року вбачається, що в період з 01.01.2016 року по 01.09.2019 року ОСОБА_2 в`їхала в Україну з тимчасово окупованої території АР Крим 26.04.2016 р., виїхала через КПВВ Чонгар в Крим 05.06.2016 р., потім в`їхала з Криму в Україну тільки 20.08.2019 р., чим підтверджено що ОСОБА_2 у 2017 році не перетинала лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей і адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим (т. с. 1 а.с.97).

Згідно з відповіддю слідчого Вознесенівського ВП ДВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_2. на її запит надано завірену копію довіреності серії НМІ №910318 від 31.08.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_13.; завірену копію довіреності серії НМІ М 810318 від 31.08.2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_13., вилучену у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14. та копію відповіді УДМІС України в Запорізькій області щодо серії та номеру паспорту, який фактично було видано на ім`я ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.91).

Як встановлено з відповіді ДМСУ УДМС в Запорізькій області від 24.01.2018 року №2312/891, згідно із книгою обліку надходження і видачі паспортів громадянина України гр. ОСОБА_2 була документована Комунарським РВ ЗМУ УМВС України паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 від 15.01.2002 року. Згідно наявних обліків заява про видачу паспорта громадянина України ім`я ОСОБА_2 відсутня (т. с. 1 а.с.92).

Крім того, ОСОБА_2 27.09.2019 року звернулася до Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, в яких зазначала про халатність нотаріусів та вказала, що при візуальному зрівнянні даних її паспорту, серія і номер якого НОМЕР_4 , в довіреності вказаний паспорт НОМЕР_8 , її ПІН код НОМЕР_2 , а в довіреності № НОМЕР_3 , тобто явно іншої особи, на що нотаріуси не звернули увагу (копія паспорту і коду, паспорту іншої ОСОБА_12 додано). В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р, посилання вже на її номер паспорту НОМЕР_4 , але не на той, що в довіреності, і на неналежний її код № НОМЕР_3 . При цих явних вказівках на 2 різні особи (різні паспорт та коди), нотаріус ОСОБА_14, не повинна була посвідчувати договір, тобто не ідентифіковані особи дійсною власника з особою, яка давала довіреність. Це дні різні особи, хоча деякі інші даймі співпадають. Також зазначала, що з метою скасування довіреності вона звернулася 25.09.2019 року до іншого нотаріуса. Їй видали витяг з реєстру довіреностей, де код іншої людини, тому їй як іншій людині відмовили у скасуванні довіреності. Невідомо який договір був пред`явлений нотаріусу ОСОБА_14 , від 2002 р на який вона посилається і який вона вилучила при засвідчені договору у 2017 р., але реальний перший примірник договору 2002 р. і техпаспорт з печатками досі знаходяться у ОСОБА_2 , якщо був би дублікат, то про це було б вказано в договорі (т. с. 1 а.с.99-100).

Згідно з відповіддю на вказану скаргу Міністерство юстиції України ОСОБА_2 надано відповідь, у тому числі щодо того, що під час посвідчення довіреності особу довірителя встановлено за паспортом серії НОМЕР_6 , виданим Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізький області 16.01.2002, про що нотаріусом ОСОБА_13 зроблено відповідний запис у графі 4 реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Згідно з поясненнями нотаріуса ОСОБА_13 перед посвідченням довіреності нею згідно з даними бази розшуку паспортів Міністерства внутрішніх справ України було встановлено, що вищезазначений паспорт серед викрадених та втрачених не знайдений. До примірника довіреності, що зберігається в справах нотаріуса ОСОБА_13 , також долучено довідку про присвоєння довірителю ідентифікаційного номера - НОМЕР_3 . Перевіркою також встановлено, що 30.11.2017 за реєстровим № 945 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14 посвідчено між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 (продавець), та ОСОБА_1 (покупець) договір купівлі-продажу квартири (далі - договір 1). Перед посвідченням договору 1 нотаріусом ОСОБА_14 за даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (інформаційна довідка від 30.11.2017 № 124827070) перевірено справжність спеціального бланку нотаріальних документів серії АЕІ 667418, на якому було викладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 25.01.2002 за реєстровим М 406 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. ОСОБА_18 (далі - договір2), наданий нотаріусу ОСОБА_14 як документ, що підтверджував належність відчужуваної квартири ОСОБА_2 . До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса ОСОБА_14 , долучено, серед іншого, копію технічного паспорта, виготовленого за матеріалами інвентаризаційної справи станом на 04.12.2001, копію з якого знято 11.09.2017 техніком ОСОБА_15 ; копію договору2, надану товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», зміст якого збігається зі змістом договору2, наданим ОСОБА_4 нотаріусу ОСОБА_14 . Оглядом копій документів, наданих нотаріусом ОСОБА_14 , вбачається, що і в договорі 1, і в довіреності зазначено однаковий реєстраційний номер облікової картки платника податків, а саме: НОМЕР_3 . Щодо відміни (скасування) довіреності приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_19. (далі - нотаріус ОСОБА_19) пояснила, що 25.09.2019 до неї звернулася ОСОБА_2 із зазначеного питання. ОСОБА_16 особу встановлено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданим Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 16.01.2002, та оглянуто оригінал картки платника податків (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ). У зв`язку з тим, що нотаріусом ОСОБА_19 встановлено розбіжності в даних особи, яка звернулася за скасуванням довіреності, та даних особи, зазначеної в Єдиному реєстрі довіреностей, а саме реєстраційному номері облікової картки платника податків, у неї виникли сумніви стосовно тотожності особи довірителя та особи, яка звернулася з питання скасування довіреності, і, як наслідок, нотаріусом ОСОБА_19 роз`яснено неможливість скасування такої довіреності (т. с. 1 а.с.105).

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вищенаведені письмові докази у своїй сукупності є належними і допустимими, а тому судом приймаються до уваги під час вирішення спору.

Щодо показів допитаних у судовому засіданні судом першої інстанції свідків а саме: ОСОБА_17 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що підстав для сумніву у показах ОСОБА_17 немає, оскільки її пояснення щодо відсутності ОСОБА_2 у місті Запоріжжі та зберігання оригіналів документів узгоджуються як з показами ОСОБА_2 , так і з письмовими доказами, зокрема з листом УДМС щодо перетину ОСОБА_2 кордону та оригіналом правовстановлюючих документів на квартиру, які оглянуто в судовому засіданні. Щодо показів свідка ОСОБА_4 то з урахуванням обставин справи, близьких родинних стосунків з позивачем та особистої заінтересованості в результатах розгляду справи, з урахуванням долученої до матеріалів справи копії розписки від імені ОСОБА_4 , написання якої оспорюється ОСОБА_4 , суд першої інстанції критично віднісся до його пояснень.

Окрім того, відповідачем до суду подано копію розписки, згідно із якою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 484300,00 грн. за продаж квартири АДРЕСА_1 (т. с. 1 а.с.80), оригінал якої передано до Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області для проведення експертизи, і згідно пояснень сторін та копій відповідей на запит до Вознесенівського ВП, експертиза на час розгляду даної справи не проведена і вирішується питання про призначення такої експертизи.

Тому, за відсутності оригіналу розписки, судом першої інстанції обставини отримання грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_1 у вказаній в розписці сумі, не встановлювались, що не позбавляє відповідача права на пред`явлення у подальшому позову до особи, якій були передані грошові кошти за продаж квартири, після проведення відповідних експертиз та завершення досудового розслідування, у тому числі і в порядку кримінального судочинства шляхом заявлення позову про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушення у порядку ст. 128 КПК України під час підготовчого провадження.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У відповідності до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин, що порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як вказують статті 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з`ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Згідно з матеріалами цивільної справи ОСОБА_2 з приводу незаконного заволодіння її квартирою зверталась до поліції, про що свідчить талон-повідомлення та неодноразові звернення до правоохоронних органів після виявлення факту продажу майна.

В ході розгляду справи були надані копії документів з матеріалів кримінального провадження № 00000734 від 22.02.2017, відкритого за вказаною заявою ОСОБА_2 , у якому на теперішній час триває досудове розслідування (з 2017року).

Дослідивши реквізити довіреності від 31.08.2017. в частині зазначення документів, наданих ОСОБА_2 нотаріусу ОСОБА_13. на засвідчення своєї особи, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вказана довіреність видана ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 має інший код платника податку та паспорт з іншими реквізитами, ніж наданий нотаріусу ОСОБА_13. при посвідченні довіреності від 31.08.2017.

Так, при візуальному зрівнянні даних паспорту позивача, серія і номер якого НОМЕР_4, в довіреності, наданої органом досудового розслідування, вказаний паспорт НОМЕР_8 , ІПН код позивача № НОМЕР_2 , а в довіреності № НОМЕР_3 , встановлено, що останні явно іншої особи.

З копії паспорту НОМЕР_8 (т. с. 1 а.с. 45) та оригіналу паспорта громадянина України НОМЕР_4 наданого позивачем ОСОБА_2 суду першої інстанції для огляду (т. с. 1 а.с.40), останнім було правильно встановлено: візуально вбачається, що зображення осіб на фотокартках, вклеєних у вказані паспорти, належить різним особам жіночої статі.

Отже, відмінним від дійсної особи ОСОБА_2 є і зображення ОСОБА_2 на фотокартці у паспорті, наданому нотаріусу при посвідченні довіреності.

Згідно з оригіналом картки платника податків, який оглянуто також у суді першої інстанції, останнім також правильно було встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року присвоєно 18.12.2007 року реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р., посилання вже на номер паспорту ОСОБА_2 НОМЕР_4 , а не на той, що в довіреності, і на неналежний позивачу код № НОМЕР_3 . Про різницю у ідентифікаційних кодах позивача зазначено також і у відповіді Міністерства юстиції на скаргу ОСОБА_2 на дії нотаріусів.

Відповідно до відповіді на запит ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.96 ) до Держприкордонслужби від 30.09.2017 р. р., від 30.10.2019 року вбачається, що в період з 01.01.2016 року по 01.09.2019 року ОСОБА_2 в`їхала в Україну з тимчасово окупованої території АР Крим 26.04.2016 р., виїхала через КПВВ Чонгар в Крим 05.06.2016 р., потім в`їхала з Криму в Україну тільки 20.08.2019 р., чим підтверджено що ОСОБА_2 у 2017 році не перетинала лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей і адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим.

Всі вказані обставини доводять той факт, що позивач ОСОБА_2 не була присутня 31.08.2017 р. під час видачі довіреності ОСОБА_4 , а була присутня інша особа, яка надала підроблений паспорт на ім`я ОСОБА_2 .

Вищенаведені обставини та матеріали кримінального провадження у своїй сукупності свідчать про те, що дії осіб, які у такий спосіб заволоділи квартирою позивача, а згодом продали її на підставі неправомірно виданої довіреності, є такими, що спрямовані на порушення конституційних прав позивача щодо позбавлення її належного їй нерухомого майна.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що довіреність під 31.08.2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро ОСОБА_13. за реєстровим номером № 522, згідно з якою ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_6 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р., РНОКПП НОМЕР_3 ) уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у тому числі з питань продажу, укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .(т. 1 а.с. 8).у відповідності до ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановленим цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним; Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу майна належить його власнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тобто, з огляду на вищезазначені норми, належне відчуження власником майна передбачає наявність дій самого власника чи уповноваженої ним особи, наявність волевиявлення власника чи уповноваженої ним особи.

Згідно із ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до вимог ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст. ст. 203, 215 ЦК України (підписання договору особою, яка не мас на це повноваження та відсутність волевиявлення).

Ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч.3 ст.215, ч.ч.1-2 ст.216ЦКУкраїни якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Тобто відповідно до ст. ст. 215 та 216ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Так, з витребуваної судом першої інстанції за клопотанням представника відповідача копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 30.11.2017 року, зокрема з копії паспорту ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 виданого Орджонікідзевським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області та оригіналу паспорта громадянина України допитаного в судовому засіданні 02.12.2019 року свідка ОСОБА_4 (т. с. 1 а.с. 137) серія НОМЕР_7 , судом першої інстанції було правильно встановлено, що ці паспорти мають однакову серію, номер, дату видачі, однак мають зображення на вклеєній фотокартці зовсім різних осіб чоловічої статі. Про те, що на фотокартці, яка наявна у паспорті у нотаріуса не ОСОБА_4 - син позивача, вказала і сама позивач у судовому засіданні. Судом першої інстанції також візуально було правильно встановлено, що допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , оригінал паспорту якого оглянуто в судовому засіданні, не є особою, яка зображена на фотокартці у копії паспорту, що надано приватним нотаріусом до суду і який надавався нотаріусу під час оформлення оспорюваного договору купівлі -продажу.

З огляду на ці обставини, у суді першої інстанції не знайшов свого підтвердження належними, допустимими доказами факт перебування саме сина позивача - ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу 30.11.2017 року у приватного нотаріуса, з урахуванням тих обставин, що у копії паспорту ОСОБА_4 , який подано нотаріусу під час вчинення цього правочину міститься фотокартка особи, яка візуально суттєво відрізняється від зображення ОСОБА_4 в оригіналі паспорту, наданому у судовому засіданні суду першої інстанції та зовнішньому вигляду ОСОБА_4 у судовому засіданні.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач зазначала, що не мала наміру продавати квартиру, яка належить їй на праві власності, що підтверджено як і чисельними зверненнями до правоохоронних органів, так і з пояснень свідка ОСОБА_17 , як і наявністю на зберіганні у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, оригіналу технічного паспорту, так і перебуванням позивача на час укладення довіреності за межами адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем надано належні та допустимі і достатні докази того, що оспорюваний договір вимогам ч.1 ст.203, ч.3 ст.203, ч.1 ст.202, ст. 656, ст.658, ч.1 ст.319, ч.2 ст.319 ЦК України не відповідає, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 , як законний власник квартири, ні особисто, ні через уповноваженого представника не вчиняла жодних дій по її відчуженню, спірного договору не підписувала, не мала волевиявлення на видачу довіреності на відчуження квартири, а невідома особа, яка поставила свій підпис в спірному договорі не була ні власником майна, ні представником такого власника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14. укладений між ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що діє від імені ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р. РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстрований в реєстрі № 945 на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню у цій справі недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ч.1 ст.203, ч.3 ст.203, ч.1 ст.202, ст. 656, ст.658, ч.1 ст.319, ч.2 ст.319 ЦК України.

Щодо доводів відповідача, за якими за відсутності вироку суду щодо осіб, які незаконно заволоділи майном позивача, не можна вважати правочин нікчемним або недійсним, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

З матеріалів кримінального провадження, порушеного за заявою ОСОБА_2 вбачається, що довіреність від 31.08.2017 р. видано особою, яка на теперішній час не встановлена органами досудового розслідування, за паспортом, в якому було вказано ОСОБА_2 , анкетні дані та фотокартка якої не збігаються з анкетними даними та фотокарткою позивача. Суд першої інстанції правильно вважав, що вказане свідчить про зловмисні дії цієї невстановленої слідством особи, яка, отримавши за підробленим паспортом всі необхідні документи, незаконно розпорядилась спірною квартирою, належною позивачу.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 18 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказами вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

З вказаних роз`яснень постанови Пленуму ВСУ випливає, що наявність вироку, яким би підтверджувався факт незаконного заволодіння та розпорядження майном, не є обов`язковим, оскільки в ній зазначено на вирок, як на один із доказів, про що свідчить таке формулювання «при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України вирок може бути доказом вини». Вимог щодо обов`язковості наявності вироку ані у диспозиції ст. 228 ЦК України, ані в постанові Пленуму ВСУ не міститься, а отже доказами порушення публічного порядку при укладенні договорів про відчуження майна можуть бути й інші докази, якими, зокрема, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі досліджені вище матеріали кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що наявні в матеріалах справи фактичні докази у сукупності свідчать про те, що спірна квартира, яка є власністю позивача, вибула з її володіння незаконним шляхом, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, повноваженнями щодо його відчуження ОСОБА_4 не наділяла, та вона не схвалила в подальшому вчинений від її імені правочин, що свідчить, що довіреність на продаж зазначеної квартири вона не видавала, отже, належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею.

Отже, судом першої інстанції також правильно встановлено, що матеріалами цієї справи підтверджується, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири не відповідає вказаним вимогам законодавства, суперечить інтересам держави і суспільства, так як був укладений шляхом використання підроблених документів і не відповідає волевиявленню дійсного власника нерухомого майна, а тому підлягає визнанню судом у цій справі недійсним.

При вищевикладених встановлених фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним у цій справі підлягають задоволенню.

У відповідності із ч.1ст.15ЦК України та ст. 4 ЦПК України особа, права якої порушені, має право на захист свого порушеного права.

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що, заявивши вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач обрала невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права у вигляді визнання права власності на квартиру з таких підстав.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ці вимоги позивача у цій справі задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 216 ЦК України. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд також може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Тобто основним питанням при виборі із вказаних способів захисту порушених прав в даному випадку є факт перебування позивача з відповідачем у договірних відносинах чи ні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в а. 3 п. 5, аа. 1-3 п. 10 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

з огляду на недійсність спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.11.2017 року в силу ст. 216 ЦК України він не породжує жодних правових наслідків, тобто право власності на об`єкт нерухомості за таким договором не перейшло від позивача до ОСОБА_1 , а тому отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, ОСОБА_1 не набула на нього права власності, суд першої інстанції правильно вважав, що ефективним способом захисту права власності ОСОБА_2 у даному випадку є заявлення вимог про скасування державної реєстрації правочину або віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Проте, позивач не заявляла вимог про скасування державної реєстрації правочину, або вимог про витребування спірної квартири, як і вимог про застосування наслідків недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України, а тому виходячи із положень ст.13 ЦПК України, природи відносин, що склалися між сторонами та тих обставин, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у задоволенні вимог про визнання права власності на квартиру за недійсним правочином слід відмовити.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно зауважив, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 не буде змушена шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки спосіб захисту прав відповідача у даному випадку визначений законом, а саме ч.1 ст.216 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 дублюють доводи її заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 , яку вона та її представник вважають єдино правильною та єдино можливою.

При вищезазначених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи відповідач ОСОБА_1 не може бути і не є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову ОСОБА_2 у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Проте, сторона відповідача клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підпису на довіреності, на відсутність якої посилалась відповідач у своїй апеляційній скарзі у цій справі, в апеляційному суді не заявляла.

Тому, суд першої інстанції переглядав законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Хоча, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.04.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.