КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/4701/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/11462/20

11 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 33404,40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.03.2020 року по день ухвалення рішення у справі.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 02 січня 2019 року його було прийнято на роботу в ремонтно-інструментальний цех електрозварювального ручного зварювання четвертого розряду на підставі наказу від 29.12.2019 № 31.

17 березня 2020 року на підставі наказу № 11 від 17.03.2020 його було звільнено з роботи за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Однак при звільненні відповідач не виплатив позивачу нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 33 404,40 грн.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст.. 47,116,117, 233 КЗпП України позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 784,83 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 березня 2020 року по день ухвалення рішення у справі.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд дійшов помилкового висновку про фактичний розрахунок з відповідачем 16.07.2020 року. Вказував на те, що суд дійшовши висновку про наявність заборгованості по заробітній платі у розмірі 17 784,83 грн., яку стягнув на користь позивача, безпідставно відмовив у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Звертав увагу суду на те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що позивачем пропущено тримісячний строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи що позивач звільнений 17.03.2020 року, а з позовом до суду звернувся 07.07.2020 року. Вказував на те, що твердження позивача про те, що відповідач не виплатив йому боргу по заробітній платі є необґрунтованими, адже у відзиві на позов, відповідач вказав, що готовий виплатити позивачу 17 784,83 грн. заборгованості по заробітній платі, після його письмового звернення у відповідності до ст.. 116 КЗпП України. Однак, позивач так і не виявив бажання отримати кошти, оскільки не повідомив відповідача про день та час свого прибуття до відповідача для отримання коштів.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частковоз наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на те, що рішення оскаржено лише в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на те, що день фактичного розрахунку із позивачем є 16.07.2020 року, що вбачається із відповідних відомостей № 88, 94 за лютий 2020 року та березень 2020 року позивач звернувся з позовом до суду 07.07.2020 року, тому тримісячний строк на момент звернення до суду не розпочався.

Такі висновки суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2019 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ремонтно-інструментальний цех електрозварювального ручного зварювання четвертого розряду на підставі наказу № 31 від 29.12.2018 року.

17.03.2020 року на підставі наказу № 11 від 17.03.2020 року ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Згідно розрахункового листка за січень 2020 року до виплати позивачу було нараховано 9 105,72 грн., які він отримав 08 липня 2020 року, про що свідчить копія платіжної відомості від 26.05.2020 року № 97.

Згідно розрахункового листка за лютий 2020 року позивачу до сплати було нараховано 6 847,03 грн., які він не отримав, про що свідчить копія платіжної відомості від 20.03.2020 року № 88.

Згідно розрахункового листка за березень 2020 року, позивачу до сплати було нараховано 16 609,72 грн., з яких заробітна плата в сумі 10 937,80 грн. та соціальні виплати по лікарняному листку - 5 671,92 грн. В той же час соціальні виплати по лікарняному листку в сумі 5671,92 грн. було виплачено позивачу 15.05.2020 року про що свідчить копія платіжної відомості від 14.04.2020 року № 92. Але заробітної плати в сумі 10 937,80 грн. відповідачем не виплачена про що свідчить копія платіжної відомості від 26.05.2020 року № 94.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі становить 17 784,83 грн. (лютий 2020 року - 6 847,02 грн.; березень 2020 року в сумі 10 937,80 грн.).

Вказані обставини не заперечувалися сторонами у справі, та свідчать про порушення прав позивача щодо отримання всіх сум, що належали йому при звільненні від підприємства.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина першої статті 117 КЗпП України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач не здійснив з ним повного розрахунку належних йому при звільненні сум, що є підставою сплатити йому середній заробіток за весь час затримки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (провадження № 6-116цс15) та від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-409цс16), невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та дата фактичного проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що позивачем пропущено строк на звернення із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У справі, що переглядається, встановлено і не спростовано матеріалами справи, що повний розрахунок по заробітній платі ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» з позивачем не проведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 217 259,90 грн. (286 робочі дні з 18 березня 2018 року по 11 травня 2021 року х 759,65 грн. - середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 (15 952,75 грн. - заробітна плата за січень-лютий 2020 року / 21 фактично відпрацьований день = 759,65 грн.) = 217 259,90 грн).

Однак, слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 20 000,00 грн.

Що стосується посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 не звертався до них із вимогою про виплату заборгованості, як підставу відмови в задоволенні позовних вимог є не прийнятними, такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства. Саме на відповідача, як працедавця, покладений обов`язок по своєчасній виплаті заробітної плати (ст.115 КЗпП), а також законодавчо закріплений за відповідачем обов`язок виплатити позивачу при звільненні всі належні до виплати суми (ст.116 КЗпП).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалення в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року в частині незадоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000,00 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: