Номер провадження: 22-ц/813/1741/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Артеменка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Брушньовської Ілони Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності,-

в с т а н о в и в:

05 липня 2017 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 за довіреністю звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності, який у подальшому уточнив позовні вимоги, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна на свою користь, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

18 червня 2018 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одси від 29 січня 2019 року за клопотанням сторін справа №522/10643/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності та справа №522/12192/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності об`єднані в одне провадження №522/12192/17.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд витребувати на користь кожного у ОСОБА_3 по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , у ОСОБА_4 по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_3 з 1/3 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_4 з 1/3 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , за вказаною адресою на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказані квартири за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та судові витрати покласти порівну на відповідачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2011 року по справі №2/1522/3558/11 визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 право власності кожному по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 177,2 кв.м. Зазначене рішення було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.01.2012р..

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року по справі №522/7758/14-ц за позовом ОСОБА_7 припинено право часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_7 право власності на семикімнатну квартиру, розташованою за вищевказаною адресою, загальною площею 177,2 кв.м., житловою 114,3 кв.м., підсобною 62,9 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року скасоване за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено в повному обсязі. Позивач ОСОБА_1 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/7758/14-ц від 02.07.2014р. не оскаржував.

На думку позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту постановлення рішення апеляційним судом у них виникло право на звернення до суду із позовом про витребування майна та усунення перешкод у користуванні цим майном шляхом виселення добросовісних набувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Адвокатом Тіщенко Вестою Вікторівною в інтересах відповідача ОСОБА_3 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона не погоджується із заявленими позовними вимогами та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 у якості продавця, з однією сторони, та ОСОБА_3 , в якості покупця, з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованого в реєстрі за №581. Відповідачка ОСОБА_3 не лише не усвідомлювала і не бажала, а також не могла допустити можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для себе як власника майна. Нерухоме майно, власницею якого є відповідачка ОСОБА_3 фактично є іншим майном, ніж те, на яке претендує позивач ОСОБА_2 .. У позовній заяві позивач зазначає, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2011 року, у свою чергу відповідачка ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_4 . Вона вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 заздалегідь спланували як вивести цю квартиру з під арешту Банку, звернутися до суду із позовом про визнання права власності, поділити квартиру, продати добросовісним набувачам, отримати реальні грошові кошти від продажу квартири, а потім оскаржити заочне рішення суду і повернути собі у власність спірну квартиру.

14 липня 2020 року адвокат Тіщенко В.В. в інтересах відповідача ОСОБА_3 завернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності

15 вересня 2020 року у судовому засіданні адвокат Брушньовська Ілона Ігорівна в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала заяву про виправлення описки у позовних вимогах ОСОБА_2 щодо витребування майна на його користь, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з правових підстав, викладених у позовних вимогах.

15 вересня 2020 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, заяву про застосування строків позовної давності підтримала, була допитана у якості свідка, під час допиту у якості свідка зазначила, що 28 квітня 2015 року вона з чоловіком ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_2 у стані «після будівельників», без штукатурки, світла, сантехніки, підлоги, батарей, вікон і дверей у ОСОБА_5 .. Квартира в цілому складається з п`яти кімнат, загальною площею 111,5 кв.м., у тому числі житловою площею 65,2 кв.м.

Після набуття права власності позивачка з чоловіком зробили в квартирі капітальний євроремонт: встановили двері, вікна, зробили перепланування, зробили проект водоводу та переобладнання водопроводу і каналізації. Ремонт квартири в еквіваленті коштував їм біля 120 000 доларів США, що перевищувало вартість квартири. До моменту купівлі квартири працівники агенції нерухомості «Європа», приватний нотаріус Штогріна О.І., проводили перевірку зазначеної квартири, і запевнили позивача, що належить вона ОСОБА_5 і він є єдиним і першим власником цієї квартири, і що обтяження майнових прав на квартиру немає, що підтверджувалось витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який позивачці показала приватний нотаріус Штогріна О.І.. Тобто до придбання квартири позивач зробила всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мала «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії по покупці квартири.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 отримала позовну заяву від ОСОБА_2 , у червні 2018 року аналогічну позовну заяву від ОСОБА_1 з вимогою витребувати в неї по 1/3 частини її квартири на їх користь, виселити її на їх користь та скасувати запис про державну реєстрацію її права власності на квартиру.

Відповідач вважає, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 зловживаючи правами, заздалегідь спланували як за допомогою судових рішень вивести цю квартиру з під арешту Банку, звернутися до суду з позовом про визнання права власності, поділити квартиру, продати добросовісним набувачам, отримати гроші від продажу квартири, а потім оскаржити заочне рішення суду і повернути собі у власність квартиру, щоб продати її знов. Вказане свідчить про недобросовісну поведінку власників, яка не підлягає захисту судом.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не несли витрат по спірній квартирі з 2011 року і навіть не цікавились її станом. Жодного разу ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_1 не приходили до квартири з часу її покупки ОСОБА_3 28 квітня 2015 року і не висували їй ніяких претензій, не намагались сплатити комунальні платежі, прийти на збори співвласників багатоквартирного будинку, що свідчить про їх домовленість і обізнаність, щодо продажу квартири.

22 вересня 2020 року у судовому засіданні адвокат Тищенко В.В. в інтересах відповідача ОСОБА_3 та адвокат Мандрик Г.М. в інтересах ОСОБА_4 проти позовів заперечили, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, свої заяви про застосування строків позовної давності підтримали.

22 вересня 2020 року у судовому засіданні адвокат Тищенко В.В. в інтересах відповідача ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та придбала квартиру на законних підставах. Нерухоме майно, що належало позивачам, не відповідає індивідуальним ознакам квартири відповідачки, що підтверджується висновком експерта. Позивачі вели себе як недобросовісні власники, спірна квартира вибула за волею позивачів, оскільки вони були обізнані про рішення Приморського районного суду м. Одеси та про продаж квартири ОСОБА_3 і саме з цих підстав у Приморському районному суді м. Одеси у справі №522/13217/16-ц заперечували проти позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилаючись на право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру. З 2011 року позивачі не сплачували комунальні платежі за квартиру. Протягом двох років, коли ОСОБА_3 робила ремонт у квартирі, позивачі не приходили до квартири, яку вважають своєю власністю, а звернулись до суду після того, як ремонт у квартирі був завершений. Представник зазначила, що у ОСОБА_3 іншого житла не має.

22 вересня 2020 року у судовому засіданні адвокат Мандрик Ганна Миколаївна в інтересах відповідача ОСОБА_4 зазначила, що відповідачка придбала спірну квартиру не у ОСОБА_5 , а у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року. Квартири АДРЕСА_2 , в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 65,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,1 кв.м. Представник вважає, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з третьою особою ОСОБА_10 діяли недобросовісно, разом виводили майнові права на спірну квартиру з під іпотеки. Представник відповідача вважає, що неможливо висилити відповідачів із своїх квартир, навидь у випадку задоволення позовів, оскільки вони залишаться співвласниками спірних квартир, оскільки ОСОБА_7 , як колишній власник 1/3 частини спірної квартири не заявляє самостійні вимоги і заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , представник зазначила, що у ОСОБА_4 іншого житла не має.

22 вересня 2020 року в судовому засіданні адвокат Мажеру Інна Олександрівна в інтересах третьої особи ОСОБА_6 проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважає їх не обґрунтованими, надала письмові пояснення та зазначила, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 невірно обрали спосіб захисту, оскільки одночасно звернулись із двома взаємовиключними позовними вимогами: про витребування майна у добросовісного набувача і усунення перешкод шляхом виселення. Крім того, об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України. Представник третьої особи послалась на те, що індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування), якими наділена квартира із номером АДРЕСА_1 , яка належала позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі судового рішення від 29 червня 2011 року, не відповідає індивідуальним ознакам, притаманним квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , що підтверджується висновком експертизи, наданим відповідачами до суду. Також представником третьої особи зазначено, що позбавлення відповідачів житла без компенсації є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, оскільки органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. ОСОБА_3 не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (така правова позиція узгоджується з правовою позицією ЕСПЧ рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016). Крім того представник звернула увагу на недобросовісність дій позивачів щодо спірного майна і позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки зазначені позови ОСОБА_2 і ОСОБА_1 спрямовані на одержання судового захисту права, яким особи зловживали.

Треті особи ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа ОСОБА_8 у підготовчому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх не обґрунтованими, про ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніколи не чув, позивачі не звертались до нього і за квартиру комунальні платежі не сплачували.

Третя особа ОСОБА_7 надав суду письмові пояснення та заяву про розгляд справи за його відсутністю. ОСОБА_7 проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх не обґрунтованими. ОСОБА_7 у свої письмових поясненнях зазначив, що з позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 навчались разом у Рішельєвському ліцеї в м. Одесі. Разом із позивачами ним було засновано Товариства з обмеженою відповідальністю «НТКОМ». Спочатку бізнес розвивався стрімко, доходи були стабільні, вони вирішили взяти кредити, оскільки розраховували на дохід від свого бізнесу і не бачили ризиків. На початку 2007 року у ОСОБА_1 виникли проблеми, проти нього була відкрита кримінальна справа за застосування вогнепальної зброї проти працівника міліції і ОСОБА_1 терміново потрібні були гроші, щоб розрахуватися з потерпілим. Він просив ОСОБА_7 і ОСОБА_2 йому допомогти. 14 серпня 2007 року між ОСОБА_7 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір №262/07ф на отримання кредиту у розмірі 79 140.00 дол. США. В забезпечення умов кредитного договору між ОСОБА_7 і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено іпотечний договір №Д-223 від 15 серпня 2007 року, за яким в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виступили поручителями за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_7 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007р.. 14 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір №262/07ф-2 на отримання кредиту у розмірі 79 140.00 грн.. В забезпечення умов кредитного договору між ОСОБА_1 і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено іпотечний договір від 15 серпня 2007 року, за яким в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 і ОСОБА_7 виступили поручителями за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007р.. 14 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір №262/07ф-3 на отримання кредиту у розмірі 79 140.00 грн.. В забезпечення умов кредитного договору між ОСОБА_2 і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено іпотечний договір від 15 серпня 2007 року, за яким в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру АДРЕСА_5 . ОСОБА_1 і ОСОБА_7 виступили поручителями за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007р.. Рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 29 червня 2011 року по справі №2/1522/3558/11 за ОСОБА_7 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було визнане право власності на квартиру АДРЕСА_6 . Згодом ОСОБА_7 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вирішили реструктуризовати партнерські стосунки та фактично поділили бізнес на 3 частини.

Зі слів ОСОБА_7 , ОСОБА_1 отримав грошові кошти від продажу офісу №39 на вул. Жуковського, 40 у м. Одесі, який був проданий за 100 000 доларів США. Отримавши грошові кошти, ОСОБА_1 відійшов від справ. ОСОБА_2 було фактично передане в управління підприємство ТОВ"НТКОМ" з усіма активами. ОСОБА_7 написав нотаріальну заяву від 14.11.2013р. про вихід із складу засновників та передав заяву та усі документи на підприємство через юриста ОСОБА_2 за актом приймання-передачі від 27.11.2013р.. ОСОБА_7 за домовленістю з позивачами була передана спірна квартира АДРЕСА_2 , де кожному належало по 1/3 частини. Для мінімізації витрат на переоформлення, за усною домовленістю з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності на ОСОБА_7 було оформлено судовим рішенням. У зв`язку із передачею ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_6 , він одноособово ввійшов до складу ОСББ «Ренесанс» і самостійно приймав участь у зборах ОСББ та сплаті усіх необхідних платежів. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніякої участі у тому числі фінансової по утриманню спірної квартири не несли. ОСОБА_7 вказав, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 знали про судове рішення від 02 липня 2014 року по цивільній справі №522/7758/14-ц у день його проголошення, ніяких спорів з приводу переоформлення на ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру між ними не було, ніяких претензій до ОСОБА_7 позивачі не мають і до цього часу, між нами не існує спірних питань. ОСОБА_7 вказав, що позивачі добре знали, що квартиру він переоформив на ОСОБА_5 , який в свою чергу, поділив квартири та продав їх ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ОСОБА_7 вважає, що умисел повернення від добросовісних набувачів квартири, яка була передана йому, виник у позивачів після того, як майнові права на квартиру вийшли з під іпотеки банку, що є зловживанням процесуальними правами первинних власників.

Третя особа ОСОБА_5 до суду не з`явився, пояснень не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію відмовлено в повному обсязі.

В апеляційних скаргах адвокат Брушньовська Ілона Ігорівна в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явилась, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , а також третьої особи ОСОБА_6 представляють їх адвокати.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах, та у відзивах адвоката Тищенко Вести Вікторівни в інтересах відповідача ОСОБА_3 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги адвоката Брушньовської Ілони Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Згідно із частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці ОСОБА_4 на праві власності належить квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 65,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,1 кв.м., яку придбана у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу від 02.10.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Іриною Євгенівною, зареєстрованого в реєстрі за №1296 (т. 5, а.с. 154).

Третя особа ОСОБА_8 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що розташована за вказаною адресою на підставі договору купівлі продажу від 13 лютого 2015 року, який укладено з ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованим в реєстрі за №168 (т. 5, а.с. 122-123, 124). Відчужувана квартира належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23 жовтня 2014 року, індексний номер: 28520508 (т. 5, а.с. 125).

Відповідачка ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованого в реєстрі за №581 (т. 5, а.с. 88-89, 90). Відчужувана квартира належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23 жовтня 2014 року, індексний номер: 28516720 (т. 5, а.с. 91).

Квартири були придбані в стані «після будівельників», без штукатурки, світла, сантехніки, підлоги, батарей, вікон і дверей. У спірних квартирах відповідачами був зроблений капітальний ремонт, що підтверджується наданими доказами, висновком експерта з додатками та не заперечується представниками сторін.

Висновком експерта №130/20 від 09.07.2020р., складеним судовим експертом Сікорською Оленою Анатоліївною, встановлено, що в результаті проведення дослідження технічні характеристики квартири АДРЕСА_1 , на момент її продажу були наступні: стіни поштукатурені по периметру квартири; на підлозі виконана чорнова стяжка, декоративне оздоблення стін, стель та підлоги відсутнє, сантехнічні прибори не встановлені, комунікації не проведенні, міжкімнатні перегородки відсутні (вільне планування), зазначені характеристики відповідають стану «після будівельників». На момент проведення обстеження квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 , виявлені наступні технічні характеристики: квартира розділена на функціональні приміщення за допомогою перегородок; в квартирі виконаний ремонт: стіни в жилих кімнатах обклеєні шпалерами, в санвузлах викладені плиткою, в інших кімнатах оздоблені травертином; стелі натяжні, в комплексі з гіпсокартонним оздобленням багаторівневих переходів; підлога в житлових кімнатах ламінат, в інших приміщеннях підлога викладена керамічною плиткою, оздоблення приміщень свіже та чисте, дефекти та пошкодження відсутні, виконана розводка всіх комунікацій, встановлені необхідні сантехнічні прилади (унітази 2 шт., умивальники 2 шт., душова кабіна, ванна, раковина), замінені віконні рами з склінням. Невід`ємними поліпшеннями майна є здійснені заходи, спрямовані на покращання фізичного (технічного) стану майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Тобто, це поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди. Виходячи з вищевикладеного, ремонтні роботи, які виконанні ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , є невід`ємними поліпшеннями (т. 7, а.с. 44-67).

Третя особа ОСОБА_5 , отримав квартиру АДРЕСА_2 , у дар від ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним Олексієм Миколайовичем, зареєстрованого в реєстрі за №1458 (т. 5, а.с. 186-187), після чого поділив квартиру на дві окремі квартири та отримав на кожну квартиру свідоцтво про право власності. Так, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23 жовтня 2014 року, індексний номер: 28520508 на квартиру АДРЕСА_2 (т. 5, а.с. 125), а свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23 жовтня 2014 року, індексний номер: 28516720 на квартиру АДРЕСА_2 (т. 5, а.с. 91).

Права власності на спірну квартиру було визнане за ОСОБА_7 заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року по цивільній справі №522/7758/14-ц (т. 5, а.с. 188), яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБіБанк») були укладені відповідні кредитні договори: №262/07ф-3 на отримання кредиту в розмірі 79 140.00 грн., №262/07ф-2 на отримання кредиту у розмірі 79 140.00 грн., №262/07ф на отримання кредиту у розмірі 79 140.00 дол. США. У забезпечення умов кредитних договорів між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено Іпотечні договори, відповідно до умов яких в іпотеку Банку позивачі та ОСОБА_7 передали належні їм майнові права (по 1/3 кожний) на спірну квартиру АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 і ОСОБА_1 і ОСОБА_7 виступили поручителями один одного за вищевказаними кредитними договорами. Борг за кредитними договорами на час розгляду справи не повернуто, рішенням судів про стягнення боргу за кредитними договорами не виконані (рішення Київського суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року справа №520/11384/15ц, рішення Суворовського судом м. Одеси від 09 грудня 2015 року справа №523/13970/15ц, рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 справа 523/13228/15-ц, якими встановлена солідарна заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перед ПАТ «ВіЕйБіБанк»).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2011 року по справі №2/1522/3558/11 за ОСОБА_7 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було визнано право спільної часткової власності на 1/3 частину спірної квартиру АДРЕСА_6 , за кожним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року у справі №522/13217/16-ц було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБіБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру), з підстав зазначених представником ОСОБА_2 , яка просила відмовити у задоволенні позову Банку, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не мають до спірної квартири ніякого відношення.

З позовом до відповідача ОСОБА_3 , а потім до відповідача ОСОБА_4 про витребування спірного майна на свою користь, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності представник позивачів ОСОБА_9 звернулась до суду 05 липня 2017 року від імені ОСОБА_2 та 18 червня 2018 року від імені ОСОБА_1 , тобто після постановлення рішення Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/13217/16-ц від 10 квітня 2017 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБіБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) на користь банку.

Судом встановлена суперечлива поведінка позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо спірного об`єкта нерухомості, оскільки з одного боку майнові права на спірний об`єкт нерухомості позивачі передали в іпотеку банку, а з другого боку оформили на себе право власності на спірну квартиру, майнові права на яку були передані ними в іпотеку і заперечували в суді щодо звернення стягнення на квартиру на користь банку. З одного боку позивачі не сплачували кредит банку, а з другого боку заперечували проти звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами. Крім того судом встановлено, що починаючи з 2011 року, після отримання права власності на спірну квартиру, позивачі жодного разу не сплачували комунальні платежі, не приймали участь у об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку, не утримували квартиру, не приходили до квартири, у тому числі після її покупки відповідачами і протягом двох років під час виконання ними ремонту, але одночасно з цим представники позивачів постійно брали участь у судових засіданнях проти позовів банку та за своєю апеляційною скаргою щодо спірної квартири. З одного боку позивачі були обізнані щодо права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки посилались в суді на цей факт і подали позиви до суду про витребування майна у відповідачів, а з другого боку позивачі проявили недобросовісність не попередивши добросовісних набувачів про існування спору і дозволивши добросовісним набувачам понести додаткові великі матеріальні витрати на проведення капітального ремонту у спірних квартирах.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , не надали жодних заперечень та не спростували факти викладені третьою особою ОСОБА_7 в наданих ним до суду поясненнях. Представник позивачів не заперечувала, що в порядку поділу бізнесу ОСОБА_1 отримав грошові кошти від продажу офісу №39 на вул. Жуковського, 40 в м. Одесі, ОСОБА_2 було передане в управління підприємство ТОВ "НТКОМ" з усіма активами, що підтверджується нотаріальною заявою ОСОБА_7 від 14.11.2013р. про вихід із складу засновників та актом приймання-передачі від 27.11.2013р.. Позивачі не спростували і не заперечували, що ОСОБА_7 фактично була передана спірна квартира АДРЕСА_2 .

Суд вважає, що власність не тільки надає права, але зобов`язує нести тягар утримання майна, який в даному випадку покладається на усіх співвласників спірної квартири, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України). Пояснення ОСОБА_7 про домовленість між ним та позивачами підтверджується попередньою поведінкою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які не несли жодних витрат по утриманню спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов про витребування спірного майна, яке було відчужене ОСОБА_7 на підставі скасованого у подальшому судового рішення, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особи позивачів зловживали, шляхом виведення майнових прав на спірне майно з під іпотеки. Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, які законним шляхом набули своє майно, тому у них не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивачів наявна воля на маніпуляцію зі спірним майном для уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку, покладає на добросовісних набувачів індивідуальний та надмірний тягар, що матиме наслідком порушення справедливого балансу і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

До придбання квартири відповідачі зробили всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мали «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії по покупці квартир відповідно до виданого державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно. (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 року) і у відповідачів не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними.

Позивачі звернулись до суду з позовом про витребування майна у добросовісних набувачів і усунення перешкод шляхом їх виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності. Проте неможливо одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, що узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду від 18.12.2019 по справі №522/1029/18, п.п. 112 114. До дискреційних повноважень суду не відноситься вибірковість розгляду викладених у позові позовних вимог.

Суд погоджується з представником відповідача ОСОБА_4 , щодо необґрунтованості позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , як співвласниками 1/3 та 1/3 частин спірної квартири про виселення відповідачів на свою користь, оскільки 1/3 частина кожному співвласнику з квартири не виділена. Скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року не скасувало право власності ОСОБА_7 на 1/3 частину спірної квартири і правомірність її подальшого відчуження. Ні позивачі, ні ОСОБА_7 не заявляли позовних вимог щодо визнання недійсними договору дарування ОСОБА_7 , належній йому частини спірної квартири ОСОБА_5 .. Таким чином, у будь якому випадку відповідачі залишились співвласниками спірної нерухомості і не можуть бути протиправно позбавлені права власності чи обмежені у його здійсненні будь яким чином у тому числі шляхом виселення (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування), якими наділена квартира із номером АДРЕСА_1 , яка позивачам належала на підставі судового рішення від 29 червня 2011 року, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , що підтверджується висновком експерта №130/20 від 09.07.2020р., тому не може бути об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і в цій частині позов є необґрунтованим.

Позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду, але суд вважає за необхідне відмовити в позові з підстави його необґрунтованості.

Посилання адвоката Брушньовської Ілони Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що в судовому засіданні доведено належним чином те, що спірне нерухоме майно вибуло поза волею позивачів, тому це майно підлягає поверненню позивачам за положеннями статті 388 ЦК України, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ні їх представником, адвокатом Брушньовською Ілоною Ігорівною, не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, правомірність витребування спірного нерухомого майна у добросовісних набувачів цього майна, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, оскільки до придбання квартири відповідачі зробили всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мали «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії по покупці квартир відповідно до виданого державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно і у відповідачів не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними.

Узагальнюючи захист порушеного права шляхом застосування статей 330, 388 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження №61-47178св18) дійшов наступного правового висновку: «віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин».

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вирішуючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16 (провадження №61-19921св18) дійшов наступного висновку, а саме, «стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця Р., відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада Російської Федерації не надали жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада Російської Федерації нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що ОСОБА_11 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідували дії ОСОБА_11 і в той же час дозволили йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_1, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки у такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».

До аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), у постанові 06 листопада 2019 року у справі №522/14454/15 (провадження №61-30883св18), у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16 (провадження №61-1992св18), у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7397/15 (провадження №61-6759 св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі №641/9904/16 (провадження №61-22378св19), у постанові від12 серпня 2020 року у справі №522/21850/15 (провадження №61-10018св18), у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №496/3663/16 (провадження №61-5696св19).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи вищеприведені обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не довели належним чином вибуття майна поза їх волею, будь-які докази, як б спростовували добросовісність набуття майна відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутні. Задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у відповідачів, які є добросовісними набувачами, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на них буде покладено індивідуальний та надмірний тягар внаслідок втручання держави у мирне володіння майном товариства.

За своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачами в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі, порушують їх право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивачів не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким позивачі зловживали шляхом виведення майнових прав на спірне майно з під іпотеки. Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, які законним шляхом набули своє майно, тому у них не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивачів наявна воля на маніпуляцію зі спірним майном для уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здзобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності……

Переглядаючи справу у касаційному порядку, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБ_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.

Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при подачі позовних заяв й участі в судовому засіданні, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів відповідачів, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідачі отримали ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги адвоката Брушньовської Ілони Ігорівни в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

І.А.Артеменко

Р.Д.Громік