ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/879/21 Справа № 216/653/20 Головуючий у першій інстанції: Бутенко М. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

28 січня 2020 року ТОВ "Вердикт Капітал" звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Альфа Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала кредитний договір №500926339 від 13.01.2014 року, згідно якого отримала кредит у розмірі 13685,39 грн. зі сплатою 15.99% річних. 21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту №500926339 від 13.01.2014 року. 26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ВЕСТА» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором. 16.01.2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту №500926339 від 13.01.2014 року. Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 15.01.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 44445,30 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 12603,84 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 14706,42 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 20044,00 грн., заборгованість з пені -10800,00 грн., 3% річних - 1135,34 грн., втрати від інфляції - 1135,34 грн. подвійна облікова ставка НБУ - 2020,36 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 44445,30 гривень, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2102,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року у розмірі 44445,30 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 12603,84 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 14706,42 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості - 20044, 00 грн., заборгованість з пені -10800,00 грн., 3 % річних - 1135,34 грн., втрати від інфляції - 1135,34 грн. подвійна облікова ставка НБУ - 2020,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 2102,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ТОВ «Вердикт Капітал» та представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , які долучені до матеріалів справи (а.с. 134, 135). Від ОСОБА_1 надійшла заява від 23.02.2021 року про розгляд справи за її відсутності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №500926339 від 13.01.2014 року, згідно якого позичальник отримала кредит у розмірі 13685,39 грн. зі сплатою 15,99% річни та датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій - 14.01.2019 року (а.с. 14).

Пунктом 2.6 кредитного договору №500926339 від 13.01.2014 року погоджено, що платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною (а.с. 12-13).

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи», а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року, укладеним між ПАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 26).

26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Веста» було укладено Договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «Веста» право вимоги заборгованості за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року, укладеним між ПАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 27-37).

16січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року, укладеним між ПАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 38-47).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору №500926339 від 13.01.2014 року, станом на 15.01.2020 року позивачем нараховано заборгованість у розмірі 44445,30 гривень, а саме: заборгованість за кредитом - 12603,84 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 14706,42 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 20044, 00 грн., заборгованість з пені 10800,00 грн., 3 % річних - 1135,34 грн., втрати від інфляції - 1135,34 грн. подвійна облікова ставка НБУ - 2020,36 грн. (а.с. 20-25).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Виходячи з викладеного, колегія встановила доведеність факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та наявність, у зв`язку із цим, заборгованості перед банком.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Умова кредитного договору встановлено, що датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій, є 14.01.2019 року (а.с. 14). Повернення кредиту та сплату процентів відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, оплачуючи позивачу у визначені Графіком погашення кредиту строки кожного місяця кошти.

Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 15.01.2019 року по 15.01.2020 року (відповідно до змісту позовної заяви) - відсутні.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів з моменту виникнення його прострочення.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що погашення заборгованості кредитним договором та Графіком погашення визначено щомісячними платежами; встановивши, що строк дії кредитного договору, за погодженням сторін, визначено по 14.01.2019 року включно; враховуючи, що суду не надано доказів переривання перебігу строку позовної давності; встановивши, що з даним позовом до суду позивач звернувся 28.01.2020 року, що підтверджується накладною на поштовому конверті (а.с. 68); відповідач, яка не була належним чином повідомлена про розгляд даної справи місцевим судом , додала заяву про застосування позовної давності до апеляційної скарги (а.с. 91-92), - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Вердикт Капітал" заборгованості за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року, що складається із прострочених щомісячних платежів за тілом кредиту та процентів в межах трьох років до подачі позову за період з 28.01.2017 року по 14.01.2019 року включно, строк позовної давності за якими не пропущений.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Вердикт Капітал" підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 6794,15 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 1189,31 грн., які підлягали сплаті за період з 28.01.2017 року по 14.01.2019 року включно, відповідно до Графіку платежів, погодженого між сторонами (а.с. 12-13).

В задоволенні позовних вимоги щодо стягнення тіла кредиту та процентів в іншій частині, які підлягали сплаті відповідачем до 28.01.2017 року необхідно відмовити, у зв`язку з пропуском позивачем без поважних причин трирічного строку позовної давності.

Суд звертає особливу увагу, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про слухання справи судом першої інстанції, про що вона також зазначає в апеляційній скарзі. Наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення на аркуші справи 71 направлене на помилкову адресу по АДРЕСА_1 ; правильна адреса проживання відповідача по АДРЕСА_2 , що також підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_1 (а.с. 15-16), а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 10.04.2020 року (а.с. 73). Тому суд апеляційної інстанції приймає до уваги заяву апелянта про застосування строків позовної давності, яка була ним подана при зверненні з апеляційною скаргою (а.с. 91-92).

Посилання позивача на пункт 23 Загальних умов споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», яким передбачено, що позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів) тощо, становить 50 років (а.с. 144-148), колегія не приймає, виходячи з наступного.

Згідно пункту 5 кредитного договору №500926339 від 13.01.2014 року, підписанням цього договору позичальник підтверджує, зокрема, що він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами споживчого кредитування (рефінансування) фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2011 від 31.07.2013 року, які оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Ні місцевому, ні апеляційному суду не наданий повний текст Загальних умов споживчого кредитування (рефінансування) фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк».

Суду наданий витяг з вказаних Загальних умов, однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг мав на увазі відповідач та ознайомився і погодився саме з ним, підписуючи кредитний договір.

Наданий позивачем витяг Загальних умов споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в кредитному договорі, який безпосередньо підписаний відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Виписка із Загальних умов споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», яка надана позивачем, не містить жодних відомостей про їх редакцію (дату затвердження, тощо); Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк»не визнаються відповідачем та не містять її підпису, - тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13.01.2014 року (а.с. 144-148).

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі збільшену позовну давність.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», що розміщені на офіційному сайті позивача (alfabank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Альфа-Банк»у період - з часу виникнення спірних правовідносин (13.01.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.01.2020 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви витяг із Загальних умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк» відповідачкою не підписані, а текст кредитного договору не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на наведене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, колегія дійшла висновку про відсутність доказів щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

Також з відповідача підлягаю стягненню на користь ТОВ "Вердикт Капітал" за період з 15.01.2019 року по 15.01.2020 року (відповідно до позовних вимог) 3% річних в розмірі 204,36 грн. (6794,00 х 3 х 366 / 365 / 100) та нарахування, у зв`язку з інфляцією в сумі 303,69 грн. (6794,00 х 104,47 / 100 - 6794,00).

Разом з тим, умовами кредитного договору не погоджено сплату відповідачем пені у будь-якому розмірі, тому підстави для стягнення з відповідача пені у сумі 10800,00 грн. відсутні.

Також безпідставними та необґрунтованими є вимоги позовної заяви про стягнення на користь ТОВ "Вердикт Капітал" подвійної облікової ставки Національного банку України в сумі 2020,36 грн., що згідно розрахунку заборгованості є пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 15.01.2019 року по 15.01.2020 року (а.с. 25).

Кредитний договір не містить умов щодо сплати відповідачем неустойки на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України. Будь-якого правового обґрунтування щодо нарахованої суми подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 2020,36 грн. позовна заява не містить.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позову позивачем було сплачено 2102,00 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №66 від 17.01.2020 року (а.с. 1).

Крім того, у зв`язку з розглядом дано справи, ТОВ "Вердикт Капітал" було понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. На підтвердження цих витрат позивач надав копію договору про надання правової допомоги, укладеного з АО "Вердикт" 17.12.2018 року (а.с. 63-64), копію прайс-листа АО "Вердикт", копію акту прийому-передачі виконаних робіт на загальну суму 20000,00 грн. (надання усних консультацій - 1500,0 грн. + 1500,0 грн., надання письмової поглибленої консультації - 9000,00 грн., складання позовної заяви - 8000,00 грн.) (а.с. 18).

Згідно копії платіжного доручення №18 від 29.03.2019 року, ТОВ "Вердикт Капітал" перераховано АО "Вердикт" 100000,00 грн. за надання правової допомоги (а.с. 65).

Відповідач понесла, у зв`язку з розглядом даної справи, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн., що підтверджується копією свідоцтва про право на заняття ОСОБА_2 адвокатською діяльністю від 29.10.2012 року (а.с. 103), договором про надання правничої допомоги, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Ільїною Х.Я. 18.09.2020 року (а.с. 105), розрахунковою квитанцією від 18.09.2020 року на суму 1000,00 грн. (а.с. 104).

Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги, від 18.09.2020 року, вартість послуг адвоката склала 1000,00 грн., а саме: 700,00 грн. - складання апеляційною скарги на рішення, 200,00 грн. - складання заяви про застосування строків позовної давності, 100,00 грн. - складання клопотання про звільнення від сплати судового збору (а.с. 106).

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони ( ч. 1 ст. 138 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, враховуючи ціну позову (44445,30 грн.) та заперечення відповідача щодо розумності розміру витрат позивача на правничу правову допомогу, які викладені в апеляційній скарзі, - колегія приходить до висновку, що відшкодування ОСОБА_1 понесених ТОВ "Вердикт Капітал" судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню до 1000,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору та витрат на правничу правову допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам на загальну суму 592,48 грн. ((2102,00 грн.+1000,00 грн.) х 19,10%).

На користь апелянта підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на правничу правову допомогу пропорційно залишеним без задоволення вимогам на суму 809,00 грн. (1000,00 грн. х 80,90%).

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність стягнути з ТОВ "Вердикт Капітал" (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю на користь ОСОБА_1 в сумі 216 (двісті шістнадцять) грн. 52 коп. (809,00 грн. - 592,48 грн.)

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" () заборгованість за кредитним договором №500926339 від 13.01.2014 року, станом на 15.01.2020 року, в загальному розмірі 8491 (вісім тисяч чотириста дев`яносто одна) грн. 51 коп., а саме заборгованість за тілом кредиту - 6794,15 грн., заборгованість за відсотками - 1189,31 грн., нарахування у зв`язку з інфляцією - 303,69 грн. та 3% річних - 204,36 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 216 (двісті шістнадцять) грн. 52 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді