Справа № 426/766/21
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

11 травня 2021 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області

у складі: головуючого - судді Бурдун Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Горшкової Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сватове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служба у справах дітей Щастинської РДА, представник позивача- адвокат Воронов Роман Сергійович, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Воронов Р.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по 22 березня 2017 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З літа 2014 року та по теперішній час син проживає разом з позивачем, а його батько з того ж самого часу знаходиться у м. Суходільськ Луганської області, тобто на території, тимчасово не контрольованій Україною.

З 2014 року та по теперішній час відповідач ОСОБА_2 не приймає ніякої участі ні у вихованні, ні в утриманні та навіть у спілкуванні з дитиною.

На теперішній час позивач має намір регулярно разом с сином пересуватися через державний кордон України для відпочинку. Для цього потрібен дозвіл батька дитини, якого він не надає, оскільки відмовляється спілкуватися з позивачем та сином взагалі.

Відмова відповідача надати дозвіл на виїзд не дозволяє дитині всебічно розвиватися та порушує право дитини на свободу пересування.

Тому позивач просить надати дозвіл на виїзд громадянину України, малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за державний кордон України, на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Автономної республіки Крим та Луганської області без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ОСОБА_3 16 років, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, за виключенням виїзду на постійне проживання за межі державного кордону України.

У судове засідання позивач та представник позивача - адвокат Воронов Р.С. не з`явилися, представник позивача - адвокат Воронов Р.С. подав клопотання про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.32-34, 53).

Представник третьої особи - служби у справах дітей Щастинської РДА в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, підтримує позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 та не вбачає порушення її прав у разі задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явився у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, а саме відповідно до положень ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 37-38, 47-48). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди представника позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

11.05.2021 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01.08.2014 року (а.с. 6).

На даний час неповнолітньому ОСОБА_4 виповнилося повних 6 років.

Сторони з 04.06.2011 року перебували у шлюбі, який розірвано 22 березня 2017 року, що підтверджується копією рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 22.03.2017 року (а.с.7).

Відповідно до копії паспорту громадянина України НОМЕР_2 , виданого 22.07.2011 року Новоайдарським РВ УМВС України в Луганській області, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано суду копію довідки № 1096 від 09.03.2021 р., згідно якої позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з сином ОСОБА_3 (а.с. 25) .

На даний час у позивача виникло питання з приводу неможливості отримання дозволу відповідача на тимчасовий виїзд /в`їзд неповнолітньої дитини з/на територію населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані па лінії зіткнення (територія проведення операції об`єднаних сил) в межах Луганської області, а також тимчасово окуповану територію - Автономної Республіки Крим та за державний кордон України.

У зв`язку з цим суд зазначає наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини підтримуються Європейським судом з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР.

Отже, рішення компетентних органів в усіх питаннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Як передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить надати дозвіл на виїзд її малолітнього сина за державний кордон України, а також дозвіл на виїзд на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Автономної республіки Крим та Луганської області до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька.

Необхідність надання дозволу на виїзд дитини за державний кордон України позивач обґрунтовує тим, що це необхідно для відпочинку дитини. Однак, в позовній заяві жодним чином не обґрунтована та позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження потреби виїзду дитини за межі державного кордону України.

Щодо позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, то суд вважає заявлену вимогу необґрунтованою з таких підстав.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду лише на конкретний одноразовий період, із визначенням його початку й закінчення та зазначенням конкретного місця перебування дитини.

Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17.

Однак, позивач не зазначила конкретний період виїзду дитини за кордон, конкретне місце перебування дитини, не надала доказів на підтвердження періоду виїзду дитини за кордон та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено.

Посилання позивача на те, що виїзд дитини за кордон за таких обставин дозволить дитині всебічно розвиватися не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним доказом того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що позивач, звернувшись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не довела суду дійсного наміру на такий тимчасовий виїзд, не надала жодного доказу на підтвердження такої необхідності, зокрема, того, що дитина часто хворіє та потребує оздоровлення, чи того, що позивачем заброньовані відповідні поїздки із зазначенням конкретної країни та часу перебування в ній.

Не надано позивачем і доказів звернення до відповідача із проханням надання останнім згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням місця прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в такому місці до подання вказаного позову до суду, а також доказів відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон та не можливості отримати вказаний дозвіл.

Оскільки позивач не зазначила конкретної адреси місця перебування дитини, період поїздки та не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, то суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон задоволенню не підлягають.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 643/1090/17.

Щодо позовних вимог про надання дозволу дитині на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської області та Автономної республіки Крим, то суд дійшов таких висновків.

Автономна республіка Крим та частина Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей.

Статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367 «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» затверджено порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Так, пунктом 3 зазначеного Порядку визначено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 14 квітня 2017 року N 222ог, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку передбачено, що виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи.

Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотримання вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, такі вимоги стосуються лише в`їзду на неконтрольовану територію дітей.

Вимоги позивача в цій частині стосуються отримання дозволу на виїзд дитини не за межі України, а переміщення в межах території України, тобто з території, яка тимчасово не контролюється українською владою, на підконтрольну українській владі територію, і навпаки.

Діючим законодавством України обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені та не встановлено обмеження щодо переміщення дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду. При цьому порядок в`їзду здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Оскільки дитина позивача і відповідача - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг 16 років, то для реалізації ним свого права на свободу пересування територією України, зокрема переміщення через лінію зіткнення у межах Луганської області та переміщення через адмінмежу з АР Крим, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід.

Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем, відповідач проживає окремо від дитини, питаннями виховання сина не цікавиться, не приймає ніякої участі в утриманні дитини, з 2014 році з дитиною взагалі не спілкується.

Суд вважає, що відсутність згоди відповідача на переміщення дитини територією України через лінію зіткнення порушує права та законні інтереси дитини, гарантовані Конституцією та чинними законами України, та не відповідає інтересам дитини.

Тому, з огляду на те, що відповідач фактично втратив контакт зі своїм сином, з метою найкращого забезпечення інтересів дитини суд вважає за доцільне надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 на переміщення через лінію розмежування на тимчасово окуповану територію Автономної республіки Крим та Луганської області у супроводі матері - громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди та супроводу батька - громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ОСОБА_3 16 років, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись

ст.ст. 12,13, 78-80, 141, 263-265, 280-283, 352 ЦПК України, ст.313 ЦК України,

стст.141,150,154 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на переміщення через лінію розмежування на тимчасово окуповану територію Автономної республіки Крим та Луганської області у супроводі матері - громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди та супроводу батька - громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ОСОБА_3 16 років, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Копію заочного рішення направити сторонам.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Сватівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Т.А.Бурдун