Провадження №22-ц/812/728/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №473/3774/20 за апеляційною скаргою

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ротар М.М., в приміщенні того ж суду, за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни про визнання недійсним договору від 12 серпня 2020 року про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору від 12 серпня 2020 року про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року.

Позивач зазначав, що 01 липня 2012 року між позивачем та ОСОБА_7 (правонаступником якого згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2018 року є ОСОБА_5 ) було укладено договір оренди нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з встановленням для орендаря переважного права купівлі належного орендодавцю на праві власності майна, який на час звернення до суду ніким не скасований та не визнаний недійсним у судовому порядку.

09 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , як продавцями та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення.

12 серпня 2020 року відповідачами по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. договір про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 09 жовтня 2018 року. Однак, 12 серпня 2020 року приватний нотаріус Кучерова Г.А. прийняла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме -рішення про відмову у державній реєстрації припинення права власності на нежитлове приміщення з реєстровим номером 102, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстрована заява про заборону ОСОБА_3 здійснювати дії по відчуженню вказаного майна на підставі рішення суду.

Посилаючись на те, що відповідачами порушено право позивача та законний інтерес щодо набуття права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 у встановлений законом спосіб внаслідок вчинення відповідачами оспорюваного правочину, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. 12 серпня 2020 року. Підставою для недійсності позивачем зазначено ч.1 ст.203 ЦК України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року нежитлового приміщення не повідомили покупця ОСОБА_3 про наявність прав третіх осіб на вказане приміщення, то відповідно до положень ст. 659 ЦК України сторони мали право на розірвання вказаного договору.

Також районний суд зазначав про те, що посилання позивача ОСОБА_1 , як фізичної особи - підприємця, в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що оспорюваним ним договором порушується його майновий інтерес полягає у наявності у нього переважного права на купівлю орендованої частки спірного приміщення та переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, не є обґрунтованими, оскільки таке право є не визначеним, тому що на даний час лише може бути підтверджено при розгляді іншої справи за його відповідним позовом.

Судове рішення також ґрунтувалося на тому, що в судовому засіданні не доведено порушення вимог закону при укладенні оспорюваного договору. При цьому суд також зазначив, що наявна заборона ОСОБА_3 відчужувати нежитлове приміщення відповідно до ухвали Вознесенського міськрайонного суду від 07 квітня 2020 року не є перешкодою до укладання договору розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12 серпня 2020 року, оскільки вказане обмеження стосувалося лише заборони реєстрації припинення права власності на спірні приміщення за ОСОБА_3 внаслідок розірвання договору на підставі якого вона набула це право власності. До того ж зазначав суд, договір розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, не є за своєю суттю договором відчуження.

Районний суд також виходив з того, що посилання позивача на те, що оспорюваний ним договір за своєю суттю не був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених договором.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд зазначаючи як підставу розірвання договору неповідомлення покупця про наявність прав інших осіб на придбані ним нежитлові приміщення, не звернув увагу на те що розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року положеннями договору не встановлено, а договір про розірвання цього договору від 12 серпня 2020 року не містить посилань на істотні зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору купівлі-продажу, як то встановлено ч. 1 ст. 652 ЦК України.

Суд на думку апелянта також не звернув увагу на обставини, які вказують про повну реалізацію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року, а також на те, що за договором розірвання договору купівлі-продажу приміщення підлягає поверненню лише одній стороні договору без визначення часток у праві спільної часткової власності.

В апеляційній скарзі позивач вказував і на те, що суд дійшов безпідставного висновку про відсутність його порушеного права внаслідок укладання оспорюваного договору, оскільки його право та законний інтерес полягає в набутті права власності на спірне нежитлове приміщення в порядку переважного права яке встановлено в договорі оренди цього приміщення.

Крім цього в апеляційній скарзі зазначається про те, що нотаріус не мала права посвідчувати договір про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, оскільки існувала заборона на відчуження ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна, а тому такий договір не підлягав внесенню до державного реєстру, в зв`язку з чим такий договір не тягне правових наслідків, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Вуїв О.В., як представник відповідача ОСОБА_3 вказувала на те, що сторони є вільними у виборі поведінки щодо розірвання укладеного раніше договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, на що правильно посилався суд першої інстанції. Також у відзиві зазначено, що договір купівлі-продажу є виконаний сторонами, що є перешкодою для його розірвання, однак законодавство такої заборони не містить.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у відзиві зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 жовтня 2018 року ні власники ні їх представник не повідомляли її про наявність прав третіх осіб на вказане нежитлове приміщення, про наявність яких вона дізналася із подальших судових спорів. Саме це і стало причиною для розірвання цього договору. Вважає, що наявність ухвали суду про заборону відчуження спірного нерухомого майна не є перешкодою для розірвання договору купівлі-продажу цього майна, оскільки розірвання договору не є відчуженням майна. До того, ж заходи забезпечення позову було вжито на забезпечення позову фізичної особи ОСОБА_1 , який звернувся до суду з позовом про переведення прав покупця, а не фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , який у даній справі є позивачем.

Крім цього у відзиві також вказується на те, що наявність судових справ за позовами ОСОБА_1 не можуть підтверджувати наявність у нього майнової заінтересованості в оспорюваному договорі від 12 серпня 2020 року, так як він лише доводить в судовому порядку свої права. Крім того розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень не може порушувати права позивача як орендаря, оскільки це створює для нього умови викупу цих приміщень.

У відзиві вказується на те, що нотаріусом було в повній мірі дотримано вимог закону при посвідченні оспорюваного договору від 12 серпня 2020 року про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 жовтня 2018 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Г.А., придбала нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності за нею було зареєстровано 09.10.2018року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Продавцями даного майна виступали ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яким належало по Ѕ частці в праві власності на вказане приміщення.

На час укладення договору одним з приміщень на підставі договору оренди користувався ОСОБА_1 .

В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 473/4414/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року та переведення прав та обов`язків покупця за вказаним договором купівлі-продажу.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року заяву ОСОБА_5 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим була задоволена частково. Судом було допущено заміну заходу забезпечення позову, визначеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 29 листопада 2018 року, а саме з накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_3 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

12 серпня 2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса з приводу посвідчення договору про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року. Цього дня між вказаними сторонами було укладено договір про розірвання вказаного договору.

Так, ОСОБА_1 як фізична особа - підприємець, пред`являючи даний позов, посилався на те, що на час укладення відповідачами оспорюваного ним правочину та його звернення до суду з даним позовом у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області розглядаються цивільні справи № 473/4414/18 за його позовом до тих же осіб про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року та переведення на нього прав та обов`язків покупця за даним договором, що стосується його особистого майнового права та інтересу щодо вказаного нерухомого майна та їх захисту. А вказане майнове право та законний інтерес щодо набуття права власності на спірні нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 у встановлений законом спосіб порушено відповідачами внаслідок укладання ними договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу вказаних спірних приміщень.

Проте, з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі - продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, ОСОБА_1 звернувся до суду, як фізична особа.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року провадження по вказаній справі за № 473/4414/18 було відкрито та справа призначена до розгляду.

Як убачається з тексту ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року, заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 також подано ОСОБА_1 , як фізичною особою і саме ця заява була задоволена судом.

Інші матеріали вказаної справи також свідчать про те, що в тій справі позивач звернувшись до суду набув статусу учасника процесу, як фізична особа.

Таким чином майновий інтерес, який полягає у реалізації переважного права купівлі та набуття права власності на спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1 реалізує шляхом звернення до суду з відповідним позовом саме, як фізична особа.

Однак, в даній справі на захист того ж самого майнового інтересу звернувся з позовом про оспорення договору від 12 серпня 2020 року про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2018 року не ОСОБА_1 , як фізична особа, а цей позов подано від імені фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч.1 ст. 128 ГКУ громадянин визнається суб`єктом

господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за

умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Таким чином, саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Правовий статус фізичної особи та правовий статус фізичної особи - підприємця за своєю правовою природою є різними , оскільки правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов`язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень. Крім того, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного (Цивільний кодекс України), так і спеціального законодавства (Господарський кодекс України, Закони України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», «Про державну підтримку малого підприємництва», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» тощо).

Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи -

підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов`язків. При цьому решта прав та обов`язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої ЦК України, та регулюються ним, що випливає зі змісту ч.3 ст. 45 ГК України, відповідно до якої щодо громадян положення цього кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Згідно зі ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для

здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.320 ЦК України).

Тобто, чинне законодавство не виділяє такого суб`єкту права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною

особою.

Матеріали справи свідчать про те, що спір у справі за № 473/4414/18 та у даній справі стосується нерухомого майна, яке позивач намагається отримати у власність шляхом переведення на нього прав покупця Ѕ частини приміщення за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Враховуючи, що відповідно до наведених законодавчих норм суб`єктом права власності на нерухоме майно може бути лише фізична особа, а не фізична особа - підприємець, то і вимоги у даній справі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо визнання договору недійсним, пред`явлені на захист майнового права та інтересу щодо набуття права власності на спірні нежитлові приміщення не підлягають задоволенню. Оскільки відсутні підстави вважати права фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на придбання права власності на нерухоме майно порушеними оспорюваним ним договором, через відсутність законодавчо встановленого права набуття права власності на нерухоме майно саме у фізичної особи - підприємця.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з викладеного слід вважати, що позивачем ОСОБА_1 , як фізичною особою - підприємцем, не доведено порушення його прав саме, як фізичної особи - підприємця внаслідок укладання оспоренного ним договору, який не пов`язаний та не випливає із здійснюваної ним підприємницької (господарською) діяльності, а за такого і відсутні підстави для судового захисту.

Районний суд не звернув на вказане увагу та передчасно навів висновки щодо законності оспорюваного договору від 12 серпня 2020 року про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 жовтня 2018 року та неправильно зазначив про те, що вказаний договір не порушує права фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 так, як таке право ним лише доводиться в іншій справі за № 473/4414/18. В той же час висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є вірним.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, яке слід викласти в наведеній вище редакції.

В той же час висновки районного суду щодо розподілу судових витрат підлягають залишенню без змін.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, однак відповідачем ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру, то вказані витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізічної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції даної постанови.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 05 травня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова