Справа № 638/8208/20
Провадження № 2/638/1882/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , його особистою приватною власностю.

В обґрунтування позову вказує, що йому та ОСОБА_4 , яка є його матір`ю, на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.01.2000 року за реєстраційним № 1-00-202131 на підставі розпорядження № 542, право власності на яку зареєстровано в КП «ХМБТІ» 25.01.2000 року та записано в реєстрову книгу П-1-38261, належала квартира АДРЕСА_2 . 30.09.2000 року він з ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_3 , 2001 року народження. 04.05.2006 року він та ОСОБА_4 здійснили продаж квартири АДРЕСА_2 , та того ж дня 04.05.2006 року позивач за кошти, отримані від продажу вказаної квартири, придбав квартиру АДРЕСА_1 . 06.02.2008 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, проте за усною домовленістю відповідач продовжила проживати в спірній квартирі до моменту досягнення дочкою повноліття. Він з 03.02.2007 року у спірній квартирі не проживає та фактично не користується власністю. З часу розірвання шлюбу до часу звернення до суду з даним позовом накопилась заборгованість за несплату комунальних послуг, неодноразово видані судові накази про стягнення сум боргу за такі послуги. ОСОБА_2 веде антисоціальний спосіб життя та образливо ставиться до інших осіб, отримувала зауваження від працівників поліції щодо свої поведінки. У зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_2 покинути спірну квартиру після досягнення дочкою повноліття, він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про дань та час розгляду справи повідомлена належно, заяв про розгляд справи за її відсутністю не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги визнала та підтримала, просила їх задовольнити, не спростовувала фактичні обставини справи викладені у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

30.09.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_3 , 2001 року народження.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача, на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.01.2000 року за реєстраційним № 1-00-202131 на підставі розпорядження № 542, право власності на яку зареєстровано в КП «ХМБТІ» 25.01.2000 року та записано в реєстрову книгу П-1-38261, належала квартира АДРЕСА_2 .

04.05.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснили продаж квартири АДРЕСА_2 , та того ж дня 04.05.2006 року позивач за кошти, отримані від продажу вказаної квартири, придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними договорами купівлі - продажу, наявними в матеріалах справи.

06.02.2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано

Вбачається, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірна квартира позивачем була придбана за особисті кошти, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Враховуючи вище викладене та беручи до уваги визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що квартира є особистим його майном, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі у зв`язку з цим суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 4,10,13,15,76-81,83,89,141,200,206,259,263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), про визнання права особистої приватної власності - задовольнити.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2346,80 грн. (дві тисячі триста сорок шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий