РІШЕННЯ

Іменем України

27 квітня 2021 року с.м.т.Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. секретар судових засідань - Сергієнко В.С.

номер справи №637/1196/20 (2/637/47/21)

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи.

Участь у справі приймали: представники позивача - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в приміщені Шевченківського районного суду Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

03 грудня 2020 року позивач ОСОБА_3 , звернувся з позовом до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання за ним права власності на земельну ділянку, площею 5.7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги прохав задовольнити. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Дуванка Шевченківського району Харківської області померла ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки, площею 5.7663 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Земельна ділянка належить померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ХР № 054803 від 18 грудня 2004 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №203.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого заповідала належну їй земельну частку (пай) ОСОБА_3 . В 2017 році відповідач по справі, яка є донькою померлої ОСОБА_5 зверталася до суду про визнання вказаного заповіту недійсним. Вимоги були задоволені в суді першої інстанції та апеляційної, але позивачем була подана касаційна скарга та 01 липня 2020 року Верховний Суд скасував рішення першої та апеляційної інстанції відносно визнання недійсним заповіту.

На теперішній час вказаний заповіт є дійсним, але позивач не має змоги оформити спадщину, оскільки у нього відсутній оригінал Державного акта на право приватної власності на землю. Тому , звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 надала заяву про розгляд справи за своєї відсутності та проти задоволення позовних вимог позивача заперечує. В матеріалах справи наявний відзив (заперечення) на позові вимоги позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував та пояснив, що не зважаючи на існування заповіту,

пред`явлений позов є безпідставним ,оскільки в заповіті зазначено ,що ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_6 , належну їй земельну частку (пай) , який остання отримала перебуваючи членом колгоспу.

При цьому , на час складання заповіт остання, використала своє право та отримала Державний акт на права власності на земельну ділянку та отримала земельну ділянку в натурі. Таким чином, позивачем не надано доказів , що ОСОБА_5 заповідала йому належну їй земельну ділянку. Враховуючи викладене вважає,що позовна заява задоволенню не підлягає.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.

14 січня 2021 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 28 січня 2021 року. Також відповідачу наданий строк для подання відзиву на позовні вимоги.

В матеріалах справи наявні відзиви та заперечення як з боку представника позивача та представника відповідача.

За клопотанням сторін та з ініціативи суду зроблені запити до нотаріальної контори за для з`ясування наявності заповітів, та інших спадкодавців після смерті ОСОБА_5 .

Суд, вислухавши позицію сторін, дослідивши надані докази, перевіривши матеріали справи, дійшов наступного.

Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідач за справою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 виданого Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 04 листопада 20116 року) є донькою ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 1996 році ОСОБА_5 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0050039), розміром 8.54 умовних кадастрових гектарах, зареєстрований 21 червня 1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №767.

18 грудня 2004 року ОСОБА_5 отримала Державного акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 054803 , площею 5.7663 га, з кадастровим номером :02:001:0115, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, і який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №203 (а.с.11, 68).

Згідно свідоцтва про смерть ( серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області 18 лютого 2016 року, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Довідкою №26 наданою Сподобівською сільською радою Шевченківського району Харківської області від 01 лютого 2017 року (до реорганізації сільських рад) засвідчено той факт, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті постійно проживала та значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно записів погосподарської книги Сподобівської сільської ради №6 за 2016-2020 роки, номер об`єкта по господарського обліку 0239-1, до дня смерті мала такий склад сім`ї: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонерка (а.с.65).

За життя ОСОБА_5 06 лютого 2002 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, вона заповідає своїй дочці - ОСОБА_4 - повністю. Даний заповіт складено в двох примірниках, один з яких зберігається в виконавчому комітеті, а другий видається заповідачу. 06 лютого 2002 року цей заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Чепіль Л.Г. Даний заповіт підписаний ОСОБА_5 у присутності ОСОБА_7 (особа заповідача встановлена, дієздатність перевірена), та зареєстрований в реєстрі за № 125 (а.с.67).

Матеріали справи також містять заповіт від 09 липня 2014 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 30, яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті належну їй земельну частку (пай) заповідала ОСОБА_3 » (а.с.10, 66).

За даними спадкового реєстру та наданих витягів приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області від 17 лютого 2021 року та 26 квітня 2021 року вбачається, що після смерті ОСОБА_5 числиться заповіт,

яким ОСОБА_5 - належну земельну частку (пай) заповідає ОСОБА_3 , посвідчений від імені ОСОБА_5 , секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., 09 липня 2014 року за реєстровим номером №30.

Також числиться заповіт від імені ОСОБА_5 , яким все своє майно вона заповідає ОСОБА_4 . Заповіт від імені ОСОБА_5 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківскього району Харківської області Чепіль Л.Г. та секретарем Нечай О.В., 06 лютого 2002 року за реєстровим номером №125.

В матеріалах справи міститься інформація про те , що ОСОБА_4 - донька спадкодавця, спадкоємець за законом першої черги спадщину прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. Заведена спадкова справа №51/2016.

Також зазначено, що після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 до нотаріуса про прийняття чи про відмову від спадщини не звертався (а.с.72-74, 118).

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної ОСОБА_6 Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь -якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено ,що - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України).

Спадщина,згідно положень ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України. відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно положень ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За правилами ст.1233 Цивільного кодексу України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб згідно положень ч.1 ст.1235 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст.1225 Цивільного кодексу України, передбачено ,що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

З положень ст. 81 Земельного кодексу України вбачається,що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог статті 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України в редакції від 31 березня 2006 року).

Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) (стаття 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

За вимогами пункту 9 розділу Х «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07 липня 2011року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» до 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Статтею 1236 Цивільного кодексу України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ч.5.6 ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь - який час внести зміни до заповіту. Скасування заповіту внесення до нього змін поводиться заповідачем особисто.

Доказів того що ОСОБА_5 мала намір внести зміни до заповіту посвідченого 9 липня 2014 року, суду не надано.

Таким чином, враховуючи пояснення сторін , а також їх письмові відгуки суд дійшов висновку , що на час відкриття спадщини , право ОСОБА_5 на частку (пай), підтверджене сертификатом, було припинене.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 539/1594/17 провадження № 61-35958св18.

Отримання інформації , щодо відсутності у ОСОБА_5 будь - якого іншого нерухомого майна , на яку посилається представникам позивача , не спростовує даний факт.

Судом встановлено , що на час складання заповіту від 09 липня 2014 року ОСОБА_5 , скористалась своїм правом та отримала Державного акт на право власності на земельну ділянку серії ХР №054803 ,площею 5.7663 га, з кадастровим номером :02:001:0115, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, і який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №203.

Посилання представника позивача , що в заповіті від 9 липня 2014 року , зазначена саме та частка (пай) , яка є тотожним майном , а саме земельною ділянкою, згідно вказаного вище державного акту на право власності на земельну ділянку , яку він має право отримати у спадщину , в судовому засіданні свого підтвердження належними та допустимими доказами не знайшли.

Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, також враховуючи наведене, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_3 є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 200, 206, 259, 268, 293, 315, 316 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 328, 1216, 1218, 1220, 1258, 1225, 1233, 1235, 1261, 1268 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 86, 125 Земельного Кодексу України , ст. 41 Конституції України , ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , п.27 Постанови ПВС України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» , суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,зазначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ