Дата документу 30.04.2021 Справа № 334/2962/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2969/18 Головуючий у 1-й інстанції:Баруліна Т.Є.
провадження № 22-ц/807/965/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30листопада 2020 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що19.07.2010р.ПАТ КБ «ПриватБанк», яке в подальшому перейменовано на АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір з метою отримання останньою банківських послуг.Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.Банк вказував, що при укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому,друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Але відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Відповідач ОСОБА_1 станом на 31.03.2018р. у зв`язку з порушенням умов кредитного договору має заборгованість на загальну суму 78 546,87 грн., яка складається з наступного: 4171,95 грн. - заборгованість за тілом кредиту;66571,89 грн. - заборгованість за відсотками;3586,51 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3716,52 гр. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою

користь разом із судовими витратами у справі.

Заочним рішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя області від 22жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.07.2010 року у розмірі 74 743,84 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4171,95 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 66 571,89 грн., неустойки (пені) - 4000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1762 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2020р. задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, яке скасовано та справу призначено для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання ( а.с. 92).

Заочним рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020р. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.07.2010 року у розмірі 71 243,84 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4171,95 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 66 571,89 грн., неустойки (пені, комісія, штраф ) - 500 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову банку.

Відзиву на апеляційну скаргу банком не надано, що відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до вимог п. 5 ч. 4 цієї норми належать справи із ціною позову, що не перевищу 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частково-му задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що 19.07.2010р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву з метою отримання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» в сумі 4 200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з особистим підписом відповідача.

Суд вказував, що при укладенні договору сторони керувались положеннями договору приєднання, умови якого встановлені банком, а позичальник лише приєднується до них та не може вносити свої умови. Тому суд визнав Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи у Приватбанку складовими договору, укладеного між сторонами, та керувався ними при вирішенні спору з приводу заборгованості.

Банком в позові зазначено, що ним було надано відповідачу кредитну картку та ПІН до неї, на яку встановлено кредитний ліміт, яким ОСОБА_1 скористалась, але, в свою чергу, грошових коштів, достатніх для погашення кредиту та відсотків, на карту не перераховувала, внаслідок чого у неї стала утворюватись заборгованість за кредитом, відсотками та іншими нарахуваннями відповідно до умов договору.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.03.2018р. становить 78 546,87 грн., яка складається з наступного: 4171,95 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 66571,89 грн. - заборгованість за відсотками;3586,51 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3716,52 гр. - штраф (процентна складова).

Проаналізувавши положення Умов та правил надання банківських послуг, наданий банком розрахунок заборгованості, інші надані сторонами докази, суд на їх підставі та відповідно до положень ст.ст. 526, 551, 599, 610-612, 629, 634, 638, 1048-1050 ЦК України частково задовольнив позовні вимоги банку та стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту та відсотками в заявленому розмірі. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що кредитні відносини між сторонами у справі є доведеними усіма зібраними у справі доказами, а їх розмір належним чином підтверджено банком. Зменшуючи неустойку (пеня, комісія, штраф), суд послався на її значний розмір порівняно із заборгованістю за тілом кредиту, та істотні обставини, що виникли у відповідача: її тяжка хвороба, смерть сина.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що суд неповно та неправильно встановив дійсні обставини у справі та правовідносини, що вникли між сторонами. Вказує, що, підписуючи анкету-заяву від 19.07.2010р., вона не мала на меті укладати кредитний договір, та суд не встановив ані номера банківської картки, ані номера карткового рахунку, ані дати отримання карток чи грошових коштів після підписання анкети-заяви. Також зазначає, що є неправильними висновки суду про те, що Умови та правила надання банківських послуг є складовими договору, оскільки вона не підписувала їх, з ними її в дійсності банк не ознайомлював, а Довідка про умови кредитування не визначена як така, що має відношення саме до анкети-заяви від 19.07.2010р. Отже, крім анкети-заяви відсутні будь-які документи, у яких би були узгоджені кредитні відносини та їх умови. Тому просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову банку.

Колегія, перевіривши ці доводи скарги, встановила наступні обставини.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку була підписана ОСОБА_1 19.07.2010р., та у ній дійсно не було визначено істотних умов договору, що притаманні кредитному договору.

18.08.2010р. ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій вже узгоджені умови її кредитування, та під датою зазначено номер картки, яка видавалась їй для кредитування - НОМЕР_1 ( а.с. 7).

Саме щодо користування цією карткою банком надано виписку про рух коштів, з якої видно, що ОСОБА_1 користувалась встановленим банком кредитним лімітом, а також, що до цього ж рахунку прив`язано інші картки, що підтверджує отримання відповідачем перевипущеної картки.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку.

ОСОБА_1 не визнавала, що ці документи були надані їй для ознайомлення, вказувала, що вона не підписувала їх, тому вони не можуть бути складовими договору, але суд не вмотивував своїх висновків, визнаючи їх складовими договору, а лише послався на статтю 634 ЦК України, вказуючи, що відбулось приєднання відповідача до них, а тому їх умови мають враховуватись при вирішенні справи та визначенні розміру заборгованості.

При цьому, судом попри вимоги ч. 4 статті 263 ЦПК України, не було враховано правову позицію ВП ВС, викладену у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17-ц, на яку наразі посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Колегія вважає за необхідне застосувати цю правову позицію у цій справі та наголошує на такому.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у пи-

сьмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, суд безпідставно визнав Умови та правила надання банківських послуг, копія яких долучена до справи, складовими кредитного договору між сторонами у справі, попри те, що вони не підписані позичальником.

Банк наголошує на тому, що їх підписання не є обов`язковим, бо такий вид договору є договором приєднання, до умов якого приєднався відповідач, підписавши заяву від 19.07.2010р., з цим погодився і суд.

Але колегія вважає, що в цій частині суд не врахував того, що Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим банком в періоді з часу виникнення спірних правовідносин 19.07.2010р. до моменту звернення до суду з позовом 03 травня 2018р., тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Також колегія вважає, що банк міг додати ті умови, які існували на час укладення договору, а розрахунки здійснити за іншими, які приймались у часі існування договірних відносин протягом 8 років, на що вказує, зокрема, і наданий розрахунок, який буде проаналізований в подальшому.

Тому визначальними та узгодженими між сторонами є тільки ті умови, які підписані сторонами, а такими документами є анкета-заява від 19.07.2010р. та Довідка про умови кредитування від 18.08.2010р. При цьому, колегія визнає неспроможною заяву відповідача, що ця довідка не стосується анкети-заяви, оскільки вона підписана у цьому ж періоді, що видавалась картка, отримання якої відповідач фактично не заперечує, лише зазначаючи, що її строк закінчився у 2012р.

Згідно з Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» в ній містяться наступні узгоджені умови: тип карти - поновлювана; базова процентна ставка за користування кредитними коштами - 2,5 % на місяць на залишок заборгованості; розмір щомісячного платежу - 7 % від заборгованості; строк внесення щомісячного платежу - до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості узгоджена як пеня (1) та пеня (2); штраф при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше як на 30 днів - у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (а.с. 7).

Отже, Умови та правила надання банківських послуг неє складовою кредитного договору,як помилково вважав суд,але його умови були узгодженні у вказаній вище Довідці.

Між тим, строку кредитування у цій Довідці не визначено, до закінчення строку дії картки повернення кредиту не прив`язувалось, а лише узгоджені щомісячні платежі.

Позивач у поданих суду заявах просила застосувати строк позовної давності та зменшити розмір неустойки відповідно до приписів ч. 3 статті 551 ЦК України. Суд застосував ч. 3 статтю 551 ЦК України, але питання щодо застосування строку позовної давності не вирішував.

Оскільки строк повернення кредиту не визначався, то фактично отриманий кредит має повертатись на вимогу кредитора, а строк позовної давності має застосовуватись до кожного щомісячного платежу по нарахованим відсоткам, а також щодо нарахованої пені, оскільки комісія передбачена лише за зняття коштів у мережі банкоматів, та відповідачу не могла бути нарахована.

Встановлено, що ОСОБА_1 протягом періоду з 18.08.2010р. по 19.02.2015р. здійснювала платежі не щомісячно, але по декілька кожного року у сумах, які перевищували 7 % від заборгованості, тому в такий спосіб перериваючи строки позовної давності щодо нарахованих відсотків. Проте останній такий платіж нею здійснено 19.02.2015р., тобто за період, що передує цій даті, строк позовної давності спливав 19.02.2018р. А з позовом до суду банк звернувся 03.05.2018р., тобто в межі позовної давності вкладається лише період з 03.05.2015 по 03.05.2018р. Платежі від 31.07.2015р. та 12.09.2015р. строк позовної давності не переривають, оскільки сплачені згідно з ними суми є меншими від щомісячного платежу.

Між тим, колегія зазначає, що у періоді, що входить у межі позовної давності, банком нараховувались відсотки за ставкою 43,20 % річних, що не узгоджувалось між сторонами. Так, Довідкою про умови кредитування визначена базова процентна ставка - 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних. Угоди про її збільшення, підписаної позичальником, банк не надав, а тому нарахування відсотків за збільшеною в односторонньому порядку ставкою у цьому періоді колегія визнає неправомірним. Тому відсотки підлягають перерахуванню за визначеною ставкою.

Оскільки тіло кредиту з 03.05.2015р. по 31.03.2018р. ( дата, станом на яку банком визначено заборгованість) залишалось незмінним у розмірі 4171,95 грн., то саме на цю заборгованість слід нарахувати відсотки за кількістю днів, визначених в межах позовної давності: в у 20145р. - 273 дні, у 2016р. - 366 днів, у 2017р. - 365 днів, у 2018р. - 90 днів, а всього - 1094 дні. Розрахунок відсотків за цей період: 4171,95 х 30 : 100 : 360 х 1094 дні = 3803,43 грн.

Отже, судом правильно визначено заборгованість за тілом кредиту у сумі 4171,95 грн., але неправильно стягнуті відсотки, розраховані за збільшеною ставкою та без вирішення питання про позовну давність, про що було заявлено відповідачем до ухвалення рішення в цій справ у відзиві на позовну заяву ( а.с. 100-103).

Також не застосовано судом строк позовної давності щодо пені та штрафів, розмір яких суд визнав обґрунтованим, але, підсумувавши їх значення, зменшив в цілому неустойку на підставі ч. 3 статті 551 ЦК України.

При цьому, суд не врахував, що їх одночасне стягнення є подвійною відповідальністю, що заборонено відповідно до приписів ст. 61 Конституції, оскільки, нарахувавши пеню за кожен день прострочення платежу, банк на ці ж суми одночасно нараховує ще й штраф.

Оскільки пеня нараховується на заборгованість першою, то подвійною відповідальністю в такому разі буде саме штраф, який не може бути стягнутий одночасно з пенею. Тобто у задоволенні вимог банку щодо стягнення штрафу слід було відмовити, а не додавати його до пені та зменшувати загальну неустойку відповідно до ч. 3 статті 551 ЦК України, як зробив суд першої інстанції. При цьому, колегія вважає, що по пені строку позовної давності відповідач не переривала, бо не здійснювала платежів протягом року перед пред`явленням позову банком.

Підсумувавши нараховану у періоді з 03.05.2017р. по 31.03.2018р. пеню, колегія визначила її розмір у сумі 1100 грн. Та, оскільки загальний розмір заборгованості до стягнення колегією визначається у сумі: 4171,95 + 3 803,43 + 1 100 = 9 075,38 грн., що у 8 разів менше, ніж стягнуто судом першої інстанції, то становище апелянта стягненням всього розміру пені не погіршується, а її визначений до стягнення розмір не перевищує розмір основної заборгованості.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу відповідача частково обґрунтованою, тому відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення змінює в частині розміру стягнутої заборгованості за рахунок зменшення суми відсотків і пені та виключення штрафів.

Приймаючи постанову про зміну рішення суду в бік зменшення заборгованості, колегія відповідно до приписів статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо перерозподілу судових витрат.

За подання позову до суду із майновими вимогами на суму 78 546,87 грн. банком сплачено судовий збір у сумі 1762 грн., а позов задоволено на суму 9 075,38 грн. Тому банку до компенсації за рахунок відповідача належить сума судового збору: 9075,38 х 1762 : 78 546,87 = 203,58 грн.

Відповідачем за подання заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір в сумі 420,40 грн., за подання апеляційної скарги - 2643 грн. ( а.с. 71, 196, 204), а у позові позивачу відмовлено на суму 69 471,49 грн., тому відповідачу належить до компенсації за рахунок позивача судовий збір в сумі: 69 471,49 х 3063,10 : 78 546,87 = 2709,18 грн.

Взаємозарахуванням належних кожній із сторін сум судового збору визначається до стягнення з банку на користь відповідача судовий збір в сумі: 2709,18 - 203, 58 = 2505,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30листопада 2020 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором та скасувати в частині вирішення питання про судові витрати, виклавши резолютивну частину наступним чином.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором, оформленим анкетою-заявою від 19.07.2010 року, у розмірі 9 075 (дев`яти тисяч сімдесяти п`яти) гривень 38 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4171 (чотирьох тисяч ста сімдесяти одної) гривні 95 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 3 803 ( трьох тисяч восьмиста трьох) гривень 43 копійок, пені - 1100 грн. ( одна тисяча сто) гривень.

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 збір у розмірі 2505 (двох тисяч п`ятистап`яти) гривень 60копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальнезначення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 30 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.