ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року

м. Харків

справа № 643/10379/20

провадження № 22-ц/818/2536/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: Комунальне підприємство «Харківводоканал» ,

Відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року, ухвалене суддею Сугачовою О.О., -

встановив :

У липні 2020 року представник позивача Комунального підприємства «Харківводоканал» (далі КП «Харківводоканал»)-Панасенко І.О. звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останніх солідарно на свою користь заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 25 261,57 грн, разом із судовими витратами.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , і є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Разом з цим, у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 травня 2020 року в розмірі 13 297,15 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2013 року по 31 травня 2020 у розмірі 10 029,56 грн, з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 332,98 грн та 3% річних від простроченої суми - 601,88 грн, а всього на загальну суму 25 261,57 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року позов Комунального підприємства «Харківводоканал» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення на загальну суму 25 261 грн 57 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням районного суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та в позові про стягнення з них заборгованості на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» за послуги централізованого водопостачання та водовідведення відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за адресою: АДРЕСА_1 вони не проживають та не зареєстровані. Вказана квартира 6 вересня 2013 року була продана ОСОБА_3 ..

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Харківодоканал» зазначило, що відповідачі не спростували того факту, що вони не є споживачами послуг, які надає КП «Харківодоканал», та що мешкають за іншою адресою, а не за місцем рестрації.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особистого рахунку. (а.с.34)

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10.01.2002 зазначає, що споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до правил ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості, розрахунку 3% та індексації по заборгованості за послуги, у відповідачів виникла заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 травня 2020 року у розмірі 13 297,15 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2013 року по 31 травня 2020 у розмірі 10 029,56 грн, з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 332,98 грн та 3% річних від простроченої суми - 601,88 грн, та всього на загальну суму 25 261,57 грн. (а.с.3-11).

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В даному випадку судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу сплати коштів за спожиті послуги з централізованого теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон).

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 р. у справі № 6-68цс12.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спірних правовідносин між КП «Харківводоканал» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , встановив, що права позивача відповідачами порушені, оскільки вони не оплачували послуги з централізованого теплопостачання.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій квартирі не проживають та не мають сплачувати комунальні послуги з огляду на таке.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За змістом ЗаконуУкраїни «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яка міститься у матеріалах справи від 11.06.2020 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , отже вони є споживачами житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини першої статті 1 Закону, іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг між ним та іншими особами суд не установив, а тому дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають відповідати за порушення зобов`язань з оплати спожитих послуг з водопостачання та водовідведення квартири.

З розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування за послуги з централізованого водовідведення та водопостачання за вказаною адресою проводилось за з розрахунку на трьох осіб.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відтак, апеляційний суд дійшов до переконання що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та зводяться до власного тлумачення норм закону, що регулюють дані правовідносини, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно з`ясованих обставин справи (ст. 375 ЦПК України).

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Оскільки дія рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року була зупинена в порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України до закінчення апеляційного розгляду, його дію слід поновити.

На підставівикладеного такеруючись ст.ст.367,374,375,381-384,п.2ч.3ст.389ЦПК України,суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова