Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1161/20 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 82 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників)

цивільну справу № 935/1161/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів», про захист прав споживача та відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Янчук В.В. у м.Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна». Просив визнати незаконними дії Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі - ПрАТ «ВФ Україна») щодо відмови надати йому інформацію про похвилинний тариф надання послуг в мережі у 2018-2019 роках та про діючий у 2020 році; інформацію про вартість роумінгу з Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» (далі-ПАТ «Укртелеком») у 2018-2019 роках, про діючий у 2020 році; інформацію про вартість роумінгу з Приватним акціонерним товариством «Київстар» (далі-ПрАТ «Київстар») та з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайфселл» (далі - ТОВ «Лайфселл») у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році. Зобов`язати ПрАТ «ВФ Україна» негайно надати ОСОБА_1 вищевказану інформацію та стягнути з ПрАТ «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 25 000 грн та витрати пов`язані з розглядом даного позову в сумі 1 022 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є користувачем мобільного телефонного зв`язку, який надає ПрАТ «ВФ Україна» та має абонентський номер НОМЕР_1 , який офіційно зареєстрований на його ім`я. Так, 05 березня 2020 року, керуючись ст.34 Конституції України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про телекомунікації», «Про доступ до публічної інформації» позивач звернувся до ПрАТ «ВФ Україна» із заявою, в якій просив надати йому інформацію про похвилинний тариф надання послуг в мережі у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році; інформацію про вартість роумінгу з ПАТ «Укртелеком, з ПрАТ «Київстар» та з ТОВ «Лайфселл» у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році. Вказане звернення було підписане за допомогою електронного цифрового підпису (далі-ЕЦП) та надіслане на електронну адресу відповідача електронним відправленням. Проте, позивачу не було надано запитуєму інформацію. За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що ненаданням відповіді на його звернення відповідачем порушено його права визначені ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.39 Закону України «Про телекомунікації».

Також позивач зазначає, що відповідач своїми діями щодо ненадання інформації про телекомунікаційні послуги, завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні стосунків з оточуючими людьми; порушенні нормальних життєвих зв`язків; необхідності неодноразового повторного звернення з метою встановлення дійсної інформації по справі; доказування з метою вирішення питання протиправної бездіяльності відповідача; витрачання особистого часу та значних коштів; витрачання сил для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на психоемоційному стані позивача. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у 25 000 грн.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема зазначає, що надіслана ОСОБА_1 заява є зверненням громадянина відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян», а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що матеріали справи не містять даних, що відповідач є суб`єктом господарювання, який займає домінуюче становище на ринку або наділений спеціальними чи виключними правами в розумінні вимог п.4 частини першої ст. 13 ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Неналежна оцінка доказів підтверджує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вважає, що направлена йому відповідь від 23 липня 2020 року не може бути належним доказом у справі, оскільки лист хоч і направлено електронною поштою, однак, його не було надано у звичайному форматі та не було підписано електронним цифровим підписом, як це передбачено частиною дванадцятою ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги». Крім того, суд першої інстанції не врахував, що протиправними діями відповідача позивачу було завдано немайнової шкоди та розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини та характеру страждань, які зазнав позивач. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем не було надано жодної оцінки тому факту, що внаслідок незаконного позбавлення телекомунікаційних послуг позивач змушений був звертатись до суду за захистом свого порушеного права, витрачав свій час та кошти, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, що свідчить про завдання йому моральної шкоди, а тому суд безпідставно зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною та не підлягає задоволенню у зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про визнання дій відповідача протиправними.

ПрАТ «ВФ Україна» подало відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема посилається на те, що товариство не є суб`єктом господарювання, що займає домінуюче становище на ринку та не наділене спеціальними чи виключними правами в контексті Закону України «Про доступ до публічної інформації», тому скерування запиту з посиланнями на норми вищезазначеного закону позивачем є безпідставними. Зазначає, що питання розрахунків між операторами телекомунікацій врегульовано відповідно до вимог чинного законодавста, а саме: Рішенням Національної комісії, що здійсною державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації від 30 серпня 2016 року № 456. Крім того, оператором надано вичерпну інформацію абоненту щодо змісту та вартості наданих телекомунікаційних послуг за період, до яких споживач має претензії, а також рекомендовано абоненту вказати періоди, з приводу яких наявні сумніви щодо коректності утримання коштів для подальшого інформування щодо проведених операцій. Вказана відповідь скерована на електронну адресу позивача. Щодо стягнення моральної шкоди, вважає, що відповідно до положень статтей 4,22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки у разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Правовідносини між операторами, провайдерами телекомунікацій та абонентами здійснюються на підставі норм цивільного законодавства України та Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295.

Споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право на безоплатне отримання від оператора, провайдера телекомунікацій вичерпної інформації щодо змісту, якості, вартості та порядку надання телекомунікаційних послуг (п.6 частини першої ст.32 Закону України «Про телекомунікації»), а оператори телекомунікацій зобов`язані надавати споживачам вичерпну інформацію, необхідну для укладення договору, а також щодо телекомунікаційних послуг, які вони надають.

Відповідно до п.5 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295 (далі - Правила) оператори, провайдери надають споживачам послуги відповідно до Законів України «Про телекомунікації», «Про захист прав споживачів", цих Правил, інших нормативно-правових актів та нормативних документів у сфері телекомунікацій.

Відповідно до пункту 35 Правил, споживачі під час замовлення та/або отримання послуг мають право на безоплатне отримання від оператора, провайдера вичерпної інформації про зміст, якість, вартість та порядок надання послуг.

Частиною першою статті першої Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено поняття публічної інформації, як відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «ВФ Україна» на підставі ст.34 Конституції України, п.4 частини першої ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», п.8 частини першої ст.32, п. 5,7 частини першої ст. 39 Закону України «Про телекомунікації», ст.10, пункти 1, 4 частини першої ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» з запитом на інформацію № 4, в якому просив надати: 1) інформацію по хвилинний тариф надання послуг в мережі у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році; 2) інформацію про вартість роумінгу з ПАТ «УКРТЕЛЕКОМ» у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році; 3) інформацію про вартість роумінгу з ПрАТ КИЇВСТАР у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році; 4) інформацію про вартість роумінгу з ТОВ ЛАЙФСЕЛЛ у 2018-2019 роках, та про діючий у 2020 році. Запитувану інформацію просив надати у визначений законом строк на поштову адресу або на електронну адресу (а.с.10).

Вказана заява була підписана ЕЦП та 05 березня 2020 року направлена на електронну адресу ПрАТ «ВФ Україна» - та в копії на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Судом першої інстанції встановлено, що листом від 23 березня 2020 року ПрАТ «ВФ Україна» надало ОСОБА_2 на електронну адресу відповідь, зі змісту якої вбачається, що ПрАТ «ВФ Україна» розглянуло заяву від 05 березня 2020 року та повідомило ОСОБА_1 про те, що мобільний номер НОМЕР_1 обслуговується за умовами передплаченого сервісу у тарифному плані «Vodafone 4G Smart XS». Даним тарифним планом передбачена плата за пакет послуг у розмірі 35,00 грн. на місяць, до 27 лютого 2020 року вказана плата становила 30 грн. на місяць. Пакет сервісів «Vodafone 4G Smart XS» включає: безлімітні дзвінки в мережі ПрАТ «ВФ Україна»; 1 ГБ для Інтернет -доступу ( після вичерпання швидкість знижується до 8 КБіт/с); 100 хв. для дзвінків на номери інших українських мобільних операторів/міські номери по Україні. При аналізі наданих послуг за номером НОМЕР_1 , поповнення рахунку для автоматичного підключення пакету послуг «Vodafone 4G Smart XS» на місяць необхідно було здійснити до 25 лютого 2020 року включно. Однак платіж був внесений 26 лютого 2020 року, при цьому користувачем не були здійснені дії для ручної активації місячного пакету. Відповідно в період 26 - 28 лютого 2020 року за денним тарифами утримано 30 грн. за безлімітні дзвінки в мережі ПрАТ «ВФ Україна» (10 грн на день) і 1 грн за дзвінок 27 лютого 2020 року на номер іншого мобільного оператора. Якщо ОСОБА_1 має сумніви щодо коректності утримання коштів за будь-які інші сервіси ПрАТ «ВФ Україна», запропонували вказати назву конкретної послуги та час її тарифікації для аналізу (а.с. 29).

Доводи апеляційної скарги про те, що надіслана ОСОБА_1 заява є зверненням громадянина відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» спростовуються наступним.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Частина перша статті 5, статті 6, 7 Закону України «Про звернення громадян» встановлює вимоги до звернення, а саме: звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно частинами 3, 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Звертаючись до ПрАТ «ВФ Україна» з запитом на інформацію від 05 березня 2020 року №4, позивач керувався не нормами Закону України «Про звернення громадян», про що зазначає в апеляційній скарзі, а ст.10, пунктами 1, 4 частини першої ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що підтверджується змістом самого запиту на інформацію №4.

Стаття 40 Конституції України гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме, право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Закріплене Конституцією України право на інформацію передбачено Законами України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації» та іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, законодавство розмежовує поняття запит на отримання інформації та поняття і види звернень громадян України.

Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено поняття запиту на отримання інформації, відповідно до якої - це прохання особи до розпорядника інформації, надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Звернення громадян та запит на інформацію відрізняються між собою своїм змістом: запит - прохання надати інформацію, звернення - прохання вчинити певні дії, викладені у пропозиціях, заявах чи скаргах.

Запит на інформацію подається з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації», а звернення громадян - з метою реалізації низки конституційних прав, зокрема, прохання щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення або надання пропозицій (зауважень) щодо діяльності відповідного органу державної влади, установи, підприємства, організації незалежно від форм власності (ст.3 Закону України «Про звернення громадян»).

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 05 безеня 2020 року до ПрАТ «ВФ Україна» було направлений саме запит на отримання інформації.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону відповідно до ст. 13 визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Поняття монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання надано, зокрема, у статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Із доданого до апеляційної скарги ОСОБА_1 витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПрАТ «ВФ Україна» вбачається, що відповідач є юридичною особою та здійснює господарську діяльність, однак наданий доказ беззаперечно не підтверджує, що ПрАТ «ВФ Україна» займає домінуюче становище на ринку або наділене спеціальними чи виключними правами в розумінні вимог п.4 частини першої ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно частини першої ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконними дій відповідача та зобов`язання ПрАТ «ВФ Україна» надати інформацію позивачу в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Оскільки вимога про відшкодування шкоди є похідною від вище зазначених вимог, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині. Не доведена й вина відповідача.

Решта доводів апеляційної скарги спростовується вищевикладеним та додаткового правового обгрунтування не потребує.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є, зокрема, справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.5 частини шостої ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: