Справа № 686/4710/21
Провадження № 2-о/686/123/21
УХВАЛА

15 березня 2021 року м. Хмельницький

Суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишин С.Л., розглянувши матеріали справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Хмельницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що 09 вересня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городоцького районного управління юстиції у Хмельницькій області 09 вересня 1978 року, (належним чином засвідчена копія свідоцтва додається) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 3 від 03 жовтня 2019 року.

Зі змісту вказаного вище витягу вбачається те, що національність нареченої - ОСОБА_1 , визначено як «українка».

Однак, по батьковій лінії ОСОБА_1 дід заявника - ОСОБА_3 , та баба заявника - ОСОБА_6 - польське ім`я) Вікентїївна належали до національності в якості «поляків». Весь рід батька, його батьки були поляками, підтримували традиції польської родини. У зв`язку репресіями проти польського населення, з метою уникнення переслідування радянською владою, в деяких актових записах про народження, зокрема: рідної тітки заявника ( ОСОБА_5 ) й її рідного брата ( ОСОБА_3 ) - батька заявника, у графі національність батьків, вимушено вказали «українці», що причинно зумовило невідповідність відомостей щодо національності діда й баби заявника - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , їх об`єктивному відношенню до польської національності.

Разом з тим, заявник із власного сім`єю та своєю родиною дотримується культурних і релігійних традицій, етнічних особливостей поляків і ця культура була та є домінуючою в її родині, в побуті також дотримується всіх польських свят, традицій та звичаїв.

Встановлення відповідного факту заявниці необхідно для отримання та реалізації прав як поляка.

Суд, вивчивши надані позивачем матеріали справи, вважає, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У даній справі ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту належності її до певної національності, посилаючись на те, що у відповідному актовому записі про одруження її національність зазначена як «українка», національність її діда було зазначено «українець», що зумовлено уникненням репресій та переслідувань за національною ознакою, що, на її думку, є підставою для внесення змін до актового запису про одруження.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження 14-215цс19).

Згідно ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 186, 260, 353 ЦПК України, суд, -

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Хмельницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвалу може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: