Справа № 127/937/17
Провадження № 22-ц/801/884/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К.П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Гуменюка К. П. в залі суду м. Вінниці,

у цивільній справі № 127/937/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі ДАК «Укрресурси») про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що наказом відповідача від 01 грудня 2015 року № 1 позивача звільнено з посади заступника директора заводу «Модуль» та 26 грудня 2015 року видана трудова книжка. Зазначені обставини встановлені рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого, 11 травня та 22 листопада 2016 року. Крім того, зазначеними рішеннями суду встановлена обставина щодо розміру середньомісячного заробітку позивача, який становить 13500,00 грн. Також, зазначеним рішенням суду від 22 листопада 2016 року з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні по 22 листопада 2016 року включно. Одночасно, позивач вказує на те, що Рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року; 05 лютого, 13 червня 2013 року;14 квітня, 23 травня, 22 жовтня 2014 року; 24 лютого, 08 липня, 04 грудня 2015 року; 02 лютого, 01 квітня, 11 травня, 22 листопада 2016 року з відповідача стягувались грошові кошти за порушення положень трудового законодавства відносно позивача (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки та ін.), які досі не виплачені, а тому зазнали інфляції, знеціненню та підлягають компенсації. Позивач зазначив, що розрахунок такої компенсації ним буде надано додатково. Позивач є учасником бойових дій, ветеран війни, інвалідом 2-ї групи. У зв`язку з порушенням його прав страждає, нервує, втратив нормальні життєві зв`язки, а з грудня 2014 року по лютий 2016 року неодноразово проходив стаціонарне лікування та морально страждав. Спричинену моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн. За наведеного просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 23 листопада 2016 року по 17 січня 2017 року (або день постановлення судового рішення) середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 23500,00 грн. (з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 13 500,00 грн.), компенсацію втрати частини коштів внаслідок затримки їх виплати в розмірі визначеному розрахунком, який буде наданий додатково, моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. та витрати за отримання юридичної допомоги.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 20 200 (двадцять тисяч двісті) грн. Стягнуто з Державної акціонерної компанії Укрресурси на користь держави судовий збір в розмір 617 грн. 60 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанції.

Останньою постановою Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цієї вимоги. У решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В позовній заяві про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та відшкодування моральної шкоди (т. 1, а.с. 2-3) ОСОБА_1 просив стягнути з ДАК «Укрресурси» на його користь за період з 23 листопада 2016 року по 17 січня 2017 року (або день постановлення судового рішення) середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 23500,00 грн. (з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 13 500,00 грн.), компенсацію втрати частини коштів внаслідок затримки їх виплати в розмірі визначеному розрахунком, який буде наданий додатково, моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. та витрати за отримання юридичної допомоги. Під час провадження в справі в суді першої інстанції позивач надав розрахунок компенсації втраченої частини доходів при затримці терміну їх виплати встановлених рішеннями судів, розмір якого на його думку становить 794173,00 грн. (а. с. 53). На підтвердження обставин наявності моральних страждань надав копії листів непрацездатності (а. с. 57-66).

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї (т. 1, а.с. 122-128) ОСОБА_1 просить змінити і частково скасувати рішення суду першої інстанції. Змінити рішення суду. Стягнути з ДАК «Укрресурси» за період 23.11.16 по 06.03.17 (чи на день вирішення апеляції) на його користь 47000 грн. середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку. Стягнути компенсацію втраченої частини коштів внаслідок затримки термінів виплати і інфляції, як зарплати так і доплати за сумісництво посад, за період з 01.03.2002 по 26.12.15 в сумі 140298 грн. Скасувати рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди і витрат на правову допомогу, стягнувши з відповідача на його користь 10000 грн. моральної шкоди та 702 грн. витрат по вирішенню спору в досудовому порядку.

30.08.2019 ОСОБА_1 подав до суду заяву з додатками про належність відповідача, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог (т. 2, а.с. 1-25). Позивач просить розрахунок середньомісячного заробітку здійснювати відповідно до доданої роздруківки ІКІС ПФУ «Призначення та виплата пенсії» ОСОБА_1 , врахувавши дані роздруківки щодо його зарплати за листопад і грудень 2015 року. В подальших розрахунках враховувати суму середньомісячного заробітку в сумі 21180,65 грн. Стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку провести за період до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Моральну шкоду оцінив в 100000 грн. Стосовно індексації коштів, що зазнали інфляції та підлягають індексації, визначив в сумі 535833,52 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що визначені рішеннями судів суми в розмірі 767322 грн. і 506827 грн. будуть виплачені в серпні 2019 року.

В заяві, що надійшла до суду 05.05.2021 ОСОБА_1 просить врахувати рішення Вінницького міського суду від 05.04.2018 у справі 127/17948/17 між цими ж сторонами, що набуло законної сили та стягнуто на його користь середньомісячний заробіток в 13 500 грн. за період затримки з 07.03.2017 по 05.04.2018, взяти до відома ухвалу цього ж суду від 22.06.2018 щодо виправлення описки. Зазначає, що після 05.04.2018 ніяких рішень щодо таких стягнень суди не приймали. Виключенням є постанова Вінницького апеляційного суду у справі 127/12474/16 від 12.01.21, якою стягнуто середньомісячний заробіток в 13 500 грн. за затримку повного розрахунку за період по 13 липня 2016 року. Іншими рішеннями стягнуто за період по 22 листопада 2016 року. Немає і не може бути заперечень, що судом справа вирішена саме 05.05.2021. Всі попередні судові рішення у справі скасовані і вони не існують, як правочин. Інших рішень за період після дати 05.04.2018 між сторонами не було і не існує. Вимоги апеляційної скарги підтримує повністю і просить їх задовольнити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають в тому, що апелянт вважає заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2017 таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права. Суд невірно застосував закон і процесуальне право. При встановленні розміру середньомісячного заробітку суд не взяв до уваги факти, що не потребують доказування, які вже були встановлені останніми трьома судовими рішеннями, що набули законної сили і ці рішення є остаточними у справах між цими ж сторонами. Судом помилково відмовлено в індексації невиплачених вчасно доходів в частині доплат за сумісництво посад та середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки, оскільки доплата за сумісництво посад і стягнення середньомісячного заробітку не є одноразовими виплатами. Судом невірно застосовано норму права щодо утримання податків. Судом не застосовано ст. 237-1 КЗпП України щодо відшкодування власником моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем його трудових прав.

В запереченнях на апеляційну скаргу ДАК «Укрресурси» в особі ліквідатора (т. 1, а.с. 239-241), відповідач не погоджується з доводами, викладеними у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .. Вказує на те, що коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі ст. 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення ст. 117 КЗпП не застосовуються і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов`язання. За відповідний період часу, а саме з 08 травня 2012 року по 01 грудня 2015 грудня з відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, а отже повторне стягнення з відповідача коштів як заробітної плати в складі повного розрахунку, відповідно до ст. 47, 116 КЗпП в цьому випадку не допускається.

В судове засідання апелянт позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Відповідач ДАК «Укрресурси» в особі арбітражного керуючого неодноразово повідомлявся в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України (2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам відповідає не повністю.

Судом встановлено, що з 11 листопада 1992 року ОСОБА_1 працював заступником директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач.

Наказом ДАК "Укрресурси" від 01 грудня 2015 року змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 08 травня 2012 року на 01грудня 2015року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01березня 2001 року.

У день звільнення позивача відповідачем не проведені всі належні йому виплати.

Постановою Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року ДАК "Укрресурси" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку та втраченої частини заробітної плати, стягнуто з відповідача зокрема і 13500,00 грн. середньомісячного заробітку у відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 рудня 2015 року по 01 січня 2016 року. Рішення набрало законної сили 13 лютого 2015 року (а. с. 28-31). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 58500,00 грн. відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року. Рішення набрало законної сили 24 травня 2016 року (а. с. 32-34). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року (справа № 127/12474/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 18000,00 грн. середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року. Рішення сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 63900,00 грн. середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 22 листопада 2016 року. Рішення набрало законної сили 03 грудня 2016 року (а. с. 35-37).

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частинами 6 і 7 цієї статті встановлено гарантії захисту громадян від незаконного звільнення і захист законом права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Згідно з статтею 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівників виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за ввесь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Встановивши, що у день звільнення ОСОБА_1 всі належні йому як звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак допустив помилку в обрахуванні щодо його розміру.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходив із того, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 6000 грн.

Проте відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 березня 2016 року, суд встановлено середньомісячний заробіток позивача у розмірі 13500 грн.

За змістом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року середньомісячний заробіток позивача також становить 13500 грн.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В матеріалах справи міститься відповідь ліквідатора ДАК «Укрресурси» на ухвалу суду від 03.09.2019 про витребування у ДАК «Укрресурси» інформації щодо розміру нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 (з зазначенням її складових) та кількості відпрацьованих робочих днів ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням, інформації щодо тарифної ставки, посадового (місячного) окладу на момент звільнення. Проте арбітражний керуючий Куделя М. О. надав письмові пояснення про те, що відповідну довідку неможливо видати у зв`язку з відсутністю у ліквідатора первинних документів, які підтверджують перебування позивача в трудових відносинах з ДАК «Укрресурси» у відповідний період (т. 2 а.с. 67-68).

З огляду на неможливість обчислити середньомісячний заробіток позивача в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, проте встановлення такого середньомісячного заробітку рішеннями судів, які набрали законної сили, апеляційний суд виходить із середнього заробітку 13500 грн.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок середньомісячного заробітку слід здійснювати відповідно до доданої роздруківки ІКІС ПФУ «Призначення та виплата пенсії» ОСОБА_1 , оскільки зазначене не відповідає положенням Порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і така роздруківка не відображає складових, на підставі яких пенсія за листопад становить 13500 грн, а за грудень 2015 року - 20332 грн. Крім того, така підстава позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції ухвалено заочне рішення 06 березня 2017 року, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року (3 місяці і 11 днів) і становитиме 45450 грн. (13500 грн * 3 міс + 13500 грн/30 днів * 11 днів).

Суд відхиляє доводи апелянта про такий розрахунок на час ухвалення постанови апеляційним судом з таких підстав.

Визначаючи межі розгляду справи суд керується вимогами статей 49, 367 ЦПК України, відповідно до яких позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За час після фактичного звільнення в 1994 році, ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з вимогами про зміну дати звільнення у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, і як наслідок, здійснити відповідний розрахунок при звільненні. При цьому спорів між позивачем та підприємством про незаконне звільнення, про поновлення на роботі не було.

Проте регулярно звертаючись до суду з вимогами про зміну дати його звільнення та відповідних нарахувань за певні періоди, а також отримавши бажаний результат у виді судового рішення вказує на наявність законних підстав для проведення з ним повного розрахунку.

Так, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2018 у справі № 127/17948/ 17 стягнуто з Акціонерної Компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки виплати середньомісячного заробітку за період з 07.03.2017 по 05.04.2018 в сумі 182 250 грн. В той же час рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року у справі № 127/26051/18, яке залишено в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2018 року по 16 жовтень 2018 року, або на день вирішення справи в суді, та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Отже, враховуючи зазначене, наявність в провадженні судів подібних за вимогами справ, апеляційний суд вважає правильним середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні рахувати за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року, що було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату коштів, стягнутих на користь позивача за рішеннями судів, суд першої інстанції вірно виходив із того, що частина стягнень за рішеннями судів є виплатами одноразового характеру, а відтак вони не можуть бути предметом компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною їх виплатою.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог по стягненню компенсації за несвоєчасну виплату коштів, стягнутих на користь позивача за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2016 року у справі №127/28655/15-ц за позовом ОСОБА_1 до АК «Укрресурси» про стягнення заробітку та втраченої частини зарплати, та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в цивільній справі №127/7801/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки, компенсацій за дні невикористаних відпусток і за затримку повного розрахунку та інших відшкодувань.

Із змісту зазначених судових рішень вбачається, що на користь позивача ОСОБА_1 стягувалися разові виплати, крім доплати за сумісництво, яка є частиною заробітної плати. Проте суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув.

Згідно з статтею 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата.

Відповідно до статті 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Вказані положення Закону не встановлюють першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За ними правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням Правового висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 7 листопада 2012 року ( справа №6-131цс12), відповідно до якого, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав Індекси споживчих цін за 2010 - 2019 роки за інформацією Мінсоцполітики (т. 2 а.с. 17).

Проте апеляційний суд бере до уваги ту обставину, що таки вимоги позивача за рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2016 року у справі №127/28655/15-ц та за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в цивільній справі №127/7801/16-ц були предметом розгляду Вінницького апеляційного суду у справі № 127/12474/16-ц, який своїм рішенням від 12 січня 2021 року, що вступило в законну силу, стягнув компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01.03.2002 року по 01.12.2015 року станом на липень 2016 року в сумі 1140230,91 грн.

В той же час будь-які докази нарахування ОСОБА_1 доплати за сумісництво після 01.12.2015, яка є датою його звільнення, позивачем суду не надано, а тому і підстави для компенсації нарахованого, але не виплаченого своєчасно грошового доходу відсутні, що відповідає положенням Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (з урахуванням змін, унесених постановами від 09.08.2001 № 958 і від 31.03.2003 № 430).

При цьому суд відкидає розрахунки, самостійно здійснені позивачем, так як вони не відповідають методиці розрахунку, встановленій Порядком.

Позивач взяв для розрахунку компенсації загальну суму стягнення за зазначеними рішеннями судів, проте такі суми не є грошовими доходами в розумінні Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», згідно якого під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд виходив з того, що невиплатою заробітної плати, втратою доходів внаслідок знецінення йому спричинена моральна шкода, він страждав, перебував на лікуванні, ніс витрати з цього приводу. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано листи непрацездатності зокрема: від 28 липня 2016 року про перебування останнього на стаціонарному лікуванні в період з 15 липня по 28 липня 2016 року, від 01 лютого 2016 року про перебування на денному стаціонарі з 01 лютого по 06 лютого 2016 року, від 26 листопада 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 18 листопада по 26 листопада 2015 року, від 30 липня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 13 липня по 30 липня 2015 року, від 22 травня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 06 травня по 22 травня 2015 року, від 27 лютого 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 09 лютого по 27 лютого 2015 року, від 19 грудня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 01 грудня по 19 грудня 2014 року, від 25 липня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 08 липня по 26 липня 2014 року, від 19 лютого 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 30 січня по 19 лютого 2014 року, від 12 червня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 02 червня по 12 червня 2014 року. Всі зазначені листи непрацездатності містять запис про те, що причиною непрацездатності є «загальне захворювання» (а. с. 57-66).

Суд вважав, що сам факт перебування на лікуванні не свідчить, що проведення лікування за «загальним захворюванням» спричинено діями відповідача у справі та є підтвердженням причинно-наслідкового зв`язку. Суд прийшов до висновку про недоведеність вказаної вимоги, оскільки жодного належного та допустимого доказу, крім зазначених, з цього приводу позивачем не надано.

В постанові від 10 липня 2019 року у даній справі Верховний Суд вказав на те, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку затримки у виплаті середньомісячного заробітку при звільненні, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи спір, суди дійшли помилкового висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги позивача в ці частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд враховує, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності (ст. 4 ЗУ «Про оплату праці»).

ДАК «Укрресурси» знаходиться в стані припинення з 05.06.2012 у справі за рішенням Господарського суду м. Києва про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Постановою господарського суду м. Києва від 16.11.2010 відповідача визнано банкрутом, продовжено строк ліквідаційної процедури у справі про банкрутство.

Таким чином, підприємство не веде господарської діяльності, а відтак відсутнє джерело для нарахування та виплати заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача у цій частині, стягнувши з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення повністю або частково, зміни судового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, п. в п. 4 частини першої статті 382 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення витрат по вирішенню спору в досудовому порядку в сумі 702 грн., оскільки такі витрати не передбачені ст. 133 ЦПК України. Крім того, зазначені витрати не підтверджені відповідними доказами.

Позивач звільнений від сплати судових витрат. А відповідач не поніс документально підтверджених судових витрат. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а тому з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь держави слід стягнути судовий збір в розмір 1 148 (одна тисяча сто сорок вісім) грн. 77 коп. ( І інст. 23,29 % * 1973 грн. = 459 грн. 51 коп.) (ІІ інст. 23,29 % * 2959 грн. 50 коп. = 689 грн. 26 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та в частині відмови в задоволенні компенсації втраченої частини коштів змінити, а в частині відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року в сумі 45 450 грн.

Заочне рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2017 року змінити в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

Всього підлягає стягненню з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 45 950 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень (суми вказані без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнути з Державної акціонерної компанії «Укрресурси» (01601, м. Київ, Музейний провулок, 12, ) на користь держави судовий збір в розмір 1 148 (одна тисяча сто сорок вісім) грн. 77 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 травня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. М. Якименко