Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6577/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

15 квітня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.09.2017р. між сторонами була досягнута домовленість, за якою останній зобов`язався виконати усі необхідні дії для оформлення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд у розмірі не більше 0,10га. ОСОБА_1 , в свою чергу, мала сплатити грошові кошти у розмірі 3200 доларів США.

ОСОБА_2 запевнив ОСОБА_3 , що підготовка таких документів для оформлення земельної ділянки це процедура і йому знадобиться приблизно один рік для складання їх та подання. Здійснити оплату всієї грошової суми, зі Слів ОСОБА_2 , необхідної для отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 одразу не мала можливості, а тому було запропоновано здійснити оплату у декілька платежів. Таким чином, ОСОБА_2 отримав особисто 1000 доларів США, про що склав розписку. Потім, кожного разу були платежі: 01.09.2017р. - 1000 доларів США, 15.09.2017р.- 500 доларів США, 01.10.2017р. - 500 доларів США, 07.12.2017р. - 500 доларів США, 20.12.2017р. - 500 доларів США, 11.01.2018р. - 200 доларів США.

Кожного разу ОСОБА_2 запевняв, що робота триває, але жодного документу на підтвердження цього не надав. Всього ОСОБА_1 сплатила 3200 доларів США. З 2019 року ОСОБА_1 втратила зв`язок із ОСОБА_2 . Таким чином, відповідач заволодів грошовими коштами позивача.

Позивач вказує, що на момент здійснення правочину (оформлення розписки) вона не знала і не могла знати про те, що відповідач не збирається взагалі виконувати взяті на себе зобов`язання за їхньою домовленістю.

Вказує, що ОСОБА_2 застосував обман і зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Розмір становить 27,9003 х 6400 = 178561,92грн.

Таким чином, посилаючись на ст.ст. 15, 901 ч.1, 203 ч.ч.1-3, 229 ч.1, 230 ч.ч.1,2 ЦК України, просить суд, - визнати договір про надання послуг, укладений між сторонами, оформлений розпискою від 01.09.2017р. недійсним та таким, що був вчинений під впливом обману, в зв`язку з чим застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину, як передбачено ст. 230 ЦК - 178561,92грн.

Ухвалою суду від 13.11.2020р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.03.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачем підтримано позовні вимоги і просила їх задовольнити. Вказує, що відповідач ввів її в оману, оскільки вона звернулася до нього за оформленням придбання земельної ділянки, а він, як фізична особа, взяв грошові кошти в розмірі 3200 доларів США, але обов`язку виконати умови усної домовленості, не дотримався. Через півтора роки після складання розписки, звернулася до нього за документами, але він повідомив, що нічого не зробив, а гроші згодом обіцяв повернути. До цього часу кошти не повернуті, відповідач ухиляється від спілкування. Договір про надання послуг укладений в письмові формі, але отримання грошей оформлено розпискою. Договір не слід визнавати недійсним, оскільки відповідач не взяв з неї жодної довіреності на оформлення земельної ділянки, а лише брав гроші; позивач йому довіряла. Розмір до стягнення - у подвійному розмірі, по курсу долара станом на вересень 2017р. - 178561,92грн. Крім того, просила стягнути судовий збір. Розписку склав та написав ОСОБА_2 , про що він і розписувався. Остаточні вимоги викладені у первісному позові; грошові кошти надавала ОСОБА_2 , як фізичній особі.

В судове засідання відповідач не з`явився, будучи неодноразово повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив, відзив на позов не надав.

Суд ухвалив про заочний розгляд справи, відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України, враховуючи позицію позивача, відсутність відзиву та факт належного повідомлення відповідача про розгляд справи та відсутність даних про поважність причин його неявки.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що ОСОБА_2 01.09.2017р. складена розписка про те, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000 доларів США за оформлення документів на земельну ділянку за курсом долар США 25,6. Крім того, у розписці наявні записи: + 15.09.2017р.- 500 доларів США, + 01.10.2017р. - 500 доларів США, + 07.12.2017р. - 500 доларів США, + 20.12.2017р. - 500 доларів США, + 11.01.2018р. - 200 доларів США. Оригінал розписки оглянуто, досліджено під час розгляду справи (а.с.38).

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. (ст. 6 ЦК України).

Як передбачено ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ЦК).

Відповідно до ст. 205 ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону (ст. 206 ЦК).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Слід зазначити, що у 2017 році неоподатковуваний мінімум доходів громадян становив 17грн.

Як передбачено ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин.

Омана так само сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак, на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Не можуть визнаватися недійсними за ст. 230ЦК правочини сторін, одна з яких обіцяла другій сторона допомогти у працевлаштуванні, навчанні, будівництві тощо, але таких обіцянок не виконала.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628ЦК).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК).

Як передбачено ст. 903 ЦК, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК).

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку, що позивачем, а саме на неї законом покладено обов`язок доведення обставин про те, що вона діяла під впливом обману, - не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що правочин між сторонами був вчинений під впливом обману, враховуючи ті умови договору, що викладені у розписці від 01.09.2017р. Крім того, незважаючи на те, що розписка містить печатку ФОП ОСОБА_2 , сама позивач повідомила суду, що нею був укладений договір не з ФОП, а з фізичною особою ОСОБА_2 . Також слід звернути увагу, що розписка не містить строку виконання договору, а письмових підтверджень того, що позивач зверталася із письмовою вимогою до відповідача щодо виконання договору у певний строк, до суду не надано. Позивач ОСОБА_1 ні у позовній заяві, ні під час розгляду справи не довела ні факту обману, ні наявності умислу в діях відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки позивачем позовні вимоги не обгрунтовані та не доведені, у розумінні ст.ст. 76-82 ЦПК України, то суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення грошових коштів, - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складено 28.04.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька