Провадження № 2/679/79/2021
Справа № 679/1332/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

судді Гавриленко О.М.,

секретарі судового засідання Василюк Л.С., Мельниченко Т.М.,

номер справи 679/1332/20,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів,

за участю представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 , який в грудні 2001 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області був розірваний, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області 15 березня 2012 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Позивач зазначає у позовній заяві, що в листопаді 2011 року вона познайомилась з відповідачем та з 20 грудня 2011 року вони почали проживати разом за її адресою реєстрації. Під час проживання вели спільне господарство, спілкувалися з родиною відповідача для якої останній представляв її як майбутню дружину. В кінці лютого позивач дізналась, що вона вагітна, в той же час стосунки між нею та відповідачем припинились.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина ОСОБА_6 , відомості про батька якого були внесені з її слів. Батьком її сина є відповідач, проте останній відмовився подати в органи ЗАГСу заяву про реєстрацію батьківства.

Позивач вказує, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надавав і не надає, син повністю знаходиться на її утриманні, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

На підтвердження підставності своїх позовних вимог позивач вказує також те, що хрещеним її сина є рідний брат відповідача, а факт спільного проживання з відповідачем є показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За вказаних обставин позивач, посилаючись на приписи ст. ст. 77, 128, 181 Сімейного кодексу України, просить визнати, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття та стягнути судові витрати.

13 жовтня 2020 року представник позивача надав до суду заяву про усунення недоліків.

17 грудня 2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позову просив відмовити. В обґрунтування своїх заперечень останній зазначив, що, на його переконання, батьком дитини являється ОСОБА_5 , оскільки дитина народилась у період, коли ще не пройшло десяти місяців з моменту розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 , а тому згідно приписів ст. 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка народилась до спливу десяти місяців після припинення шлюбу походить від подружжя. Звернув увагу представник відповідача на те, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 січня 2013 року виключено з актового запису про народження від 06 листопада 2012 року №429 відділу державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області відомості про батька ОСОБА_5 , що вказує на те, що батьком дитини спочатку було зазначено ОСОБА_5 , а не зі слів матері в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів, то представник відповідача зазначив, що на утриманні відповідача знаходяться двоє дітей 2015 року народження та дружина, яка перебуває на обліку, як безробітна, а тому задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів не може перевищувати 12,5% від його заробітної плати, виходячи з розрахунку 50% заробітної плати позивача розділених на чотирьох осіб, що потребують утримання.

Також представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат на позивача на правничу професійну допомогу є завищеним, а види послуг правової допомоги не мають конкретно вираженого матеріального характеру.

На підставі наведеного представник відповідача просив у позові ОСОБА_1 відмовити.

17 грудня 2020 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що він не погоджується з твердженнями представника відповідача про батьківство ОСОБА_5 відносно ОСОБА_9 , так як ОСОБА_5 з 2006 року проживає на території Російської Федерації, що виключає батьківство останнього. Щодо аргументів представника відповідача з приводу розміру аліментів, то на переконання представника позивача, син позивача потребує більших витрат на своє утримання, так як є старшим за дітей відповідача на три роки. Щодо судових витрат позивача по справі, то представник позивача зазначив, що разом з позовною заявою позивач надала орієнтовний розрахунок таких, а кінцевий їх розмір буде заявлено по завершенню розгляду справи і буде залежати, в тому числі, від процесуальної поведінки відповідача.

На підставі наведеного представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву просив позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

25 березня 2021 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в ній же зазначила, що заперечень щодо позову не має.

05 травня 2021 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Нетішинської міської ради надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в ній же зазначила, що заперечень щодо позову не має.

05 травня 2021 року представник позивача в судовому засіданні подав письмові докази на підтвердження понесених позивачем судових витрат у зв`язку з розглядом справи.

Будь-яких інших заяв по суті учасники справи до суду не подавали.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2020 року вказана позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 17 грудня 2020 року призначено судово-медичну генетичну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 березня 2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Будь-які інші процесуальні дії судом у справі не проводилися.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав зазначених у такому. Окрім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у виді правової допомоги в сумі 6000 грн. В обґрунтування таких зазначив, що 04 січня 2021 року саме таку суму він отримав від позивача за надання ним правових послуг з розгляду даної справи. Зокрема в таку суму входить надання правової допомоги згідно акту здавання-приймання виконаних робіт від 06 квітня 2021 року на суму 5530 грн., а також надання правової допомоги для позивача у виді його участі у сьогоднішньому судовому засіданні в сумі 470 грн. Зауважив представник позивача на тому, що його послуга для позивача у виді надання правової допомоги під час розгляду справи у сьогоднішньому судовому засіданні в сумі 300 грн. була сплачена позивачем ще 06 квітня 2021 року.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник останнього у судовому засіданні позовні вимоги позивача про встановлення батьківства визнав повністю, зважаючи на результати експертизи. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів, то представник позивача такі визнав частково, зокрема просив стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на їх спільну дитину в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, зважаючи на наявність у відповідача на утриманні ще двох малолітніх дітей. В задоволенні вимог позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу представник відповідача просив відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково зазначив, що підставою для відмови є також те, що позивач зазначила орієнтовний розмір судових витрат при поданні позову до суду значно вищим ніж фактично просить стягнути. Також представник відповідача зазначив, що надання адвокатом для позивача правничої допомоги у виді ознайомлення з судовою практикою у відповідних категоріях справ не підпадає під поняття правової допомоги. Окрім того, на переконання представника відповідача, акти здавання-приймання виконаних робіт слід визнати недопустимими доказами на підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки такі не містять номера договору про правову допомогу. Також представник відповідача вважає, що приходні касові ордера є неналежними та недопустимими доказами на підтвердження витрат на правову допомогу, так як належними та допустимими доказами на сплату позивачем для представника коштів можуть бути лише банківські квитанції.

Представники третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) та орган опіки та піклування Нетішинської міської ради надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, в них же зазначили, що заперечень щодо позову не мають.

Заслухавши сторони у справі, встановивши фактичні обставини справи, на які останні посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково зважаючи на таке.

На підставі пояснень позивача та наданих до суду доказів суд знаходить доведеним факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з листопада 2011 року по лютий 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина - ОСОБА_6 , що стверджується даними свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 29 січня 2013 року, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №429 (арк.спр.5).

Батько ОСОБА_10 в актовому записі про народження записаний зі слів матері, так як мати - ОСОБА_1 на час народження сина в зареєстрованому шлюбі не перебувала, що стверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 15 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області (арк. спр. 4).

Згідно даних висновку експерта №103-317-2020 від 26 лютого 2021 року вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 складає величину не менш як 99,99%, що є підтвердженням батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 (арк. спр. 73-76).

Як убачається з даних довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №759 від 17 серпня 2020 року (арк. спр. 6), позивач та неповнолітній ОСОБА_9 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, вказуючи на наявність підстав для встановлення батьківства та стягнення аліментів, звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Таким чином, спірні правовідносини з приводу встановлення батьківства та стягнення аліментів, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главах 12,15 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів.

У зв`язку з наведеним, за клопотанням позивача 17 грудня 2020 року судом була призначена у справі судова медична генетична експертиза для вирішення питання чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проведення експертизи було доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (м. Київ, вул. Докучаєвська, 4).

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Як зазначалось вище згідно даних висновку експерта №103-317-2020 від 26 лютого 2021 року вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 складає величину не менш як 99,99%, що є підтвердженням батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_9 (арк. спр. 73-76).

Визнання ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає інтересам малолітньої дитини.

Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Тому суд знаходить, що негативних наслідків для дитини у разі визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_9 не настане.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дитину, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Аналіз наведених норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між батьками дитини щодо визначення розміру аліментів, дає суду підстави вважає, що порушене право позивача, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів.

Водночас суд не погоджується із запропонованим до стягнення позивачем розміром аліментів.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, матеріальний стан позивача та відповідача, відсутність негативних даних щодо стану здоров`я останнього, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітнього сина сторін по справі.

При цьому суд зауважує, що позивач на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не обґрунтувала заявлені вимоги в збільшеному розмірі. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Поряд з цим, при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги наявність на утриманні відповідача двох малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується даними свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , виданих 07 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області (арк. спр. 52,53).

Доводи відповідача щодо наявності на його утриманні дружини, яка перебуває на обліку, як безробітна, як підставу до стягнення аліментів у меншому розмірі, судом відхиляються, оскільки остання не відноситься до категорії осіб, яких є необхідність утримувати, зокрема, непрацездатною.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст. ст. 180-183 СК України та на окремі з яких вірно посилається позивач у поданому позові.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було заявлено дві позовні вимоги: майнового та немайнового характеру.

Позовна вимога позивача про встановлення батьківства задоволена повністю, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, який остання сплатила при зверненні до суду за подання позовної заяви, зокрема, за означену позовну вимогу в сумі 840,80 грн., що підтверджується даними квитанції про сплату судового збору №2068 від 13 жовтня 2020 року (арк. спр. 21).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позовна вимога позивача про стягнення аліментів задоволена частково, а тому суд приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 571,74 грн.(840,80 грн. х 68%).

Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом установлено, що 09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 уклала з адвокатом ОСОБА_3 договір про надання послуг у сфері права (арк. спр.14).

Предметом зазначеного вище договору є правова допомога а також здійснення представницьких повноважень клієнта.

В ньому ж зазначено, що адвокату за юридичні послуги буде сплачено гонорар згідно додаткової угоди.

Згідно додаткової угоди про оплату послуг адвоката гонорар обраховується за тарифом - одна година 700 грн.(арк. спр. 15).

Відповідно до даних приходного касового ордеру №2/21 від 04 січня 2021 року, які містять дані про отримання адвокатом Бойком В.Ф. від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 6000 грн., відповідач виконала своє зобов`язання за договором та сплатила суму гонорару в розміру обумовленого в додатковій угоді про оплату послуг адвоката (арк. спр. 15).

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України).

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару, як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України, зважаючи на заперечення відповідача щодо задоволення заяви, що розглядається.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у додатковій угоді розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Надання адвокатом Бойком В.Ф. позивачу адвокатських послуг у суді при розгляді справи підтверджується: договором про надання послуг у сфері права від 09 жовтня 2020 року, додатковою угодою про оплату послуг адвоката від 09 жовтня 2020 року, актом здавання - приймання виконаних робіт від 06 квітня 2021 року та касовим ордером №2/21 від 04 січня 2021 року.

Згідно даних акту здавання - приймання виконаних робіт від 06 квітня 2021 року адвокатом на користь клієнта здійснено послуги: ознайомлення з обставинами справи, консультація, збір доказів; ознайомлення з судовою практикою; підготовка позовної заяви; підготовка клопотання про призначення експертизи; ознайомлення з відзивом на позовну заяву та підготовка відповіді на відзив; ознайомлення з висновком експерта; надання допомоги під час розгляду справи у суді.

У зазначеній додатковій угоді зазначається ціна договору (розмір гонорару згідно погодинної ставки), яка встановлена у фіксованій сумі 700 грн. за годину.

В акті здавання - приймання виконаних робіт від 06 квітня 2021 року зазначено назви послуг наданих адвокатом, вартість окремої послуги та загальна їх вартість в сумі 5530 грн.

Поряд з цим, суд вважає, що надання адвокатом для позивача правничої допомоги у виді ознайомлення з судовою практикою у відповідних категоріях справ підпадає під поняття правової допомоги, оскільки таке ознайомлення також потребує затрат часу адвоката, в зв`язку з чим суд не погоджується з доводами представника відповідача з даного приводу.

Отже, у зв`язку з розглядом цієї справи позивачу надано достатньо значний обсяг адвокатських послуг, а витрачений на їх надання час, на думку суду, не є завищеним та обчислений адвокатом об`єктивно.

Окрім того, на переконання суду, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь судові витрати у виді надання правової допомоги під час розгляду справи у суді 17 грудня 2020 року в сумі 230 грн. та 05 травня 2021 року в сумі 900 грн., оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження затраченого часу представником позивача у судовому засіданні, а акти здавання та приймання виконаних робіт від 06 квітня 2021 року та 05 травня 2021 року, а також приходні касові ордери №2/21 від 04 січня 2021 року та №17/21 від 05 травня 2021 року не містять точних відомостей затраченого часу представника відповідача на її представництво в судових засіданнях під час розгляду справи, така інформація може бути підтверджена лише даними журналів судового засідання в яких фіксується точна тривалість конкретного судового засідання.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000,00 грн. (5000 грн./2=2500 грн., 2500 грн.х68%=1700 грн., 2500 грн.+1700 грн.=4200 грн.).

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу на підставі поданих представником позивача доказів, суд враховує те, що ці судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно не перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а навпаки є меншою.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих представником позивача доказів, суд також виходить з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи).

Водночас, суд відхиляє аргументи представника відповідача з приводу того, що підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення судових витрат на правову допомогу є те, що позивач зазначила орієнтовний розмір судових витрат при поданні позову до суду значно вищим ніж фактично просить стягнути, оскільки положеннями ч.5 ч. ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Поряд з цим, позивач в попередньому розрахунку (арк. спр. 16) зазначила судові витрати на правову допомогу в сумі 8700 грн., а фактично просить стягнути 6000 грн., що не є неспівмірно меншою сумою в розумінні ст. 141 ЦПК України.

Також не погоджується суд з твердженнями представника відповідача з приводу того, що акт здавання-приймання виконаних робіт, зокрема від 06 квітня 2021 року, слід визнати недопустимими доказами на підтвердження витрат на правову допомогу, так як такий не містять номера договору про правову допомогу, оскільки відсутність зазначення такого номеру в акті не свідчить про те, що такий акт складений не між адвокатом та позивачем, зважаючи на наявність в такому акті дати договору про правову допомогу 09 жовтня 2020 року, що відповідає даті наявного в матеріалах справи договору про надання послуг у сфері права, а також наявність відомостей про адвоката та позивача засвідчених їх підписами.

Крім того, суд відхиляє доводи представника відповідача з приводу того, що приходний касовий ордер, зокрема від 04 січня 2021 року, є неналежним та недопустимим доказом на підтвердження витрат на правову допомогу, так як належними та допустимими доказами на сплату позивачем для представника коштів можуть бути лише банківські квитанції, оскільки профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а тому видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Окрім того, згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 17 грудня 2020 року в даній справі було призначено судово-медичну генетичну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово- медичної експертизи.

Згідно даних квитанції №0.0..1 ОСОБА_1 сплатила на рахунок означеної вище експертної установи за судово-медичну експертизу кошти в сумі 6620, 70 грн.

Отже, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також судові витрати останньої у виді витрат на проведення експертизи в сумі 6620, 70 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця м. Прип`ять Чорнобильського району Київської області, батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження №429 від 06 листопада 2012 року, вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , українка, громадянка України, уродженка м. Ірпінь Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця м. Прип`ять Чорнобильського району Київської області, РНОКПП НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову - 12 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4200 гривень, витрат у виді судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок та витрат на проведення експертизи в сумі 6620 гривень 70 копійок, а всього 11661 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят одну) гривню 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 571 гривню 74 копійки судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області (відповідно до п.п. 15.5 п. 5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, місцезнаходження: 30100, Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Шевченка, 1, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Нетішинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), місцезнаходження: 30100, Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Шевченка, 3, .

Повне судове рішення складено 12 травня 2021 року.

Суддя О.М. Гавриленко