ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 травня 2021 року

м. Харків

справа № 2-293/06

провадження № 22-ц/818/1378/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Снабтехпром»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року в складі судді Гаврилюк С.М.,

у с т а н о в и в :

Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- ЗАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Снабтехпром» (далі - ТОВ «Снабтехпром») про стягнення заборгованості за кредитним договором № 58/2003 від 16 жовтня 2003 року у розмірі 1 541 617,39 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та договорами поруки.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ЗАТ КБ «ПриватБанк», у якому просили визнати договори поруки припиненими та визнати пункт 4 договорів поруки недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду від 16 червня 2006 року позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Снабтехпром» заборгованість за кредитним договором № 58/2003 від 16 жовтня 2003 року, яка станом на 17 листопада 2015 року склала суму в розмірі 1 541 617,39 грн. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 1 700,00 грн державного мита. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 31 серпня 2006 року рішення Дзержинського районного суду від 16 червня 2006 року змінено в частині адреси ТОВ «Снабтехпром» і стягнення державного мита. В резолютивній частині рішення адреса ТОВ «Снабтехпром» вказана: АДРЕСА_1 . Держмито стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Снабтехпром» на користь ТОВ «Снабтехпром» у розмірі 340,00 грн з кожного.

З акту Жовтневого районного суду м. Харкова, затвердженого 27 липня 2016 року, вбачається, що цивільна справа № 2-293/06 з рішенням від 16 червня 2006 року була знищена.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року втрачене судове провадження в цивільній справі № 2-293/06 відновлене в частині резолютивної частини ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року, а саме накладення арешту: на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4

15 червня та 05 серпня 2020 року ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , подав заяву про скасування заходів забезпечення позову, що були накладені ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року.

Заяви мотивовані тим, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час набрання рішенням суду від 16 червня 2006 року законної сили, виконавчі дії проводяться державним виконавцем за місцем проживання, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, а виконавчий лист пред`являється до виконання протягом трьох років. Виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до часу подання дійсної заяви не зареєстровані, у Державному реєстрі боржників вони не значяться. За чинним на час подачі заяви Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) заходи забезпечення позову зберігають чинність протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили або якщо рішення пред`явлене до виконання - до часу виконання рішення суду. Оскільки рішення суду у справі № 2-293/06 до виконання не пред`явлене у строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження», збереження заходів забезпечення позову протягом 15 років порушує права ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на розпорядження своїм майном.

Ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 липня та 20 серпня 2020 року у задоволенні заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 липня 2020 року мотивована тим, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, діють до виконання рішення суду або до тих пір, поки не відпала потреба в забезпеченні позову з тих чи інших підстав або не змінились обставини, що зумовили його застосування. Оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання може бути поновлений судом за мотивованим клопотанням стягувача, доводи ОСОБА_1 на необхідність скасування заходів забезпечення позову лише з посиланням на пропуск строку пред`явлення такого виконавчого листа до виконання відхилені. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження повного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року, яке набрало законної сили.

Ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2020 року мотивована тим, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, діють до виконання рішення суду. Надані ОСОБА_4 докази (відповіді щодо руху виконавчого провадження) підтверджують факт звернення стягувача з виконавчими листами щодо примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року, відкриття виконавчого провадження. На час звернення ОСОБА_4 із дійсною заявою виконавче провадження не здійснюється з незалежних від стягувача причин, про що свідчать в тому числі подання державного виконавця про видачу дублікату виконавчого документа по цій справі. ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року, яке набрало законної сили. Строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання може бути поновлений, тому підстави для скасування заходів забезпечення позову відсутні. До того ж рішення суду може виконуватися не лише примусово, а й добровільно.

27 листопада 2020 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_6 подав скаргу.

Скарга мотивована тим, що Жовтневим районним судом м. Харкова 13 червня 2005 року постановлено ухвалу у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Снабтехпром» про стягнення заборгованості за кредитним договором, якою накладено арешт на: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Арештоване майно залишено на зберіганні у власників, яких попереджено про відповідальність за порушення ухвали суду. Внаслідок накладення арешту на майно, ОСОБА_6 не може виділити свою частку у квартирі АДРЕСА_2 , яка перебуває у спільній сумісній власності в натурі, у зв`язку з чим позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй майном, чим порушуються її права як співвласника квартири.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року скарга повернута заявнику.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_6 не є стороною спірних правовідносин, тому у заявника відсутні підстави для звернення до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову на підставі частини статті 158 ЦПК України. Оскільки заява подана особою, яка не має повноважень на її подачу, заява підлягає поверненню заявнику.

11 грудня 2020 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було запропоновано ОСОБА_6 звернутися до суду із позовом про визнання права власності і зняття арешту. Однак, запропонований спосіб захисту є не прийнятним, оскільки право спільної сумісної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 на даний час ніким не оспорюється.

ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Снабтехпром», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини другої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 158 ЦПК України встановлено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власності ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" (далі - Пленум № 5) роз`яснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позови стосуються стягнення заборгованості за кредитним договором № 58/2003, який був укладений 16 жовтня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Снабтехпром», та визнання договорів поруки, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 припиненими та недійсним пункту 4 цього договору.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року були вжиті заходи забезпечення позову ЗАТ КБ «ПриватБанк», а саме накладений арешт на: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Позов пред`явлено до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ТОВ «Снабтехпром». ОСОБА_6 не є стороною у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з пунктом 2 Пленуму № 5 позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі №756/8156/18 зроблено висновок, що особі, яка не є учасником справи, не належить право звертатись в межах відповідного судового провадження із заявою про скасування заходів забезпечення позову, для цього встановлено інший механізм.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повертаючи скаргу про скасування ухвали про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заява не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України. Зокрема, ОСОБА_6 не є особою, яка брала участь у даній справі і не має процесуальної дієздатності для подачі заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук