ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 638/15614/19

провадження № 22-ц/818/1944/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування його державної реєстрації, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Єрмоленко В.Б., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У жовтні 2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкта житлової нерухомості - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27.09.1979 року. У 1990 році ОСОБА_2 , маючи на меті придбати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вступив до Молодіжного житлово-будівельного кооперативу "Незабудка". У період з 1990 по 1996 роки ОСОБА_2 , який перебував у шлюбі із позивачем, за спільні кошти повністю виплачено вартість зазначеної об`єкта житлової нерухомості, у зв`язку з чим ОСОБА_2 став власником зазначеної квартири.

Таким чином, з моменту внесення повної вартості квартири АДРЕСА_1 , а саме з 1996 року ОСОБА_2 , як член кооперативу, який виплатив повну вартість квартири, набув право власності на вказане нерухоме майно. Так, станом на 1996 рік, тобто на момент набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 перебував із позивачем у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим, позивач на момент виплати повної вартості квартири кооперативу також отримала право власності на зазначене майно на праві спільної сумісної власності.

21.02.2007 шлюб між ОСОБА_2 та позивачем розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. Питання щодо розподілу майна подружжя, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , ані у добровільному, ані у судовому порядку жодним з подружжя не вирішувалося.

Згодом 19.03.2014 ОСОБА_2 на підтвердження свого права власності отримав свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру, однак позивач вважає, що у зв`язку із тим, що дана квартира і придбана у зареєстрованому шлюбі між позивачем та відповідачем, дане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності.

Після розірвання шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживали та продовжують проживати станом на теперішній час спільний син ОСОБА_2 та позивача - ОСОБА_4 , його дружина, та онук позивача та відповідача.

У вересні 2019 позивачеві від ОСОБА_2 стало відомо про те, що останній став жертвою шахрайських дій третіх осіб, внаслідок яких, маючи заборгованості по побутових кредитах у банку, діючи з метою розрахунку по зазначеним зобов`язанням, звернувся до адвоката- Каламайка Д.Ю. з метою отримання правової допомоги у зазначених питаннях. Після цього, довіряючи ОСОБА_3 , який обіцяв допомогти у вирішенні питання щодо розрахунків по заборгованості, ОСОБА_2 , будучи ошуканим, у травні 2019 року передав документи на квартиру. ОСОБА_2 , діючи у стані обману та відчуваючи довіру до дій адвоката, не ознайомившись зі змістом документа, підписав договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. Таким чином, за начебто укладеного договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останній отримав право на зазначений об`єкт нерухомості.

Укладення такого роду правочину, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, момент придбання якого припадає на перебування позивача та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, без згоди позивача на такий правочин є незаконним, таким, що суперечить основним засадам цивільного та сімейного права, порушує права позивача, як співвласника нерухомого майна, а також та законні інтереси її сина ОСОБА_4 , невістки ОСОБА_5 та малолітнього онука ОСОБА_6 , які постійно мешкають у зазначеній квартирі, є зареєстрованими за даною адресою та не мають іншого житла для постійного проживання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_2 , як одним з подружжя, який є співвласником майна, яке є предметом оспорюваного правочину, повністю визнано факт приналежності зазначеного майна до спільного сумісного та підтверджено обставини, за яких вказане майно набувалося спільно та під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя. Ці обставини також було досліджено під час судового розгляду, та судом, на думку апелянта, надано правильну правову оцінку, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_3 щодо відсутності у позивача прав на квартиру взяті до уваги не були. Вважає, що судом першої інстанції, зроблено хибний висновок про те, що вимоги щодо визнання правочину недійсним не підлягають задоволенню, оскільки позивачем, яка не була стороною правочину, не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного цивільного права. Зазначає, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка по закону є об`єктом спільної сумісної власності та придбана подружжям під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 , виступаючи стороною даного правочину в якості продавця, не мав відповідних повноважень на самовільне здійснення такого правочину без згоди позивача. У зв`язку з цим, позивач вважає достатніми та обґрунтованими наявність підстав, які свідчать про недійсність укладеного договору купівлі-продажу та необхідність скасування його державної реєстрації. Вказує, що у даному випадку судом взагалі хибно розтлумачено позовні вимоги, які сформульовані, як визнання укладеного правочину недійсним. Будь-яких вимог, пов`язаних із реституцією, ані позов, ані будь-які інші заяви по суті не містять, та не є підставою позовних вимог.

Також з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_3 , в якій просить застосувати наслідки спливу позовної давності, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, скасувати заходи забезпечення позову, зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , винести окрему ухвалу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності, вважає, що твердження, що «строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується» є помилковим, тому що випадки, на які не поширюється позовна давність передбачені ст. 268 ЦК України, однак спірні правовідносини не входять до їх числа. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи міститься доказ, який в повній мірі спростовує позицію позивача, який вказує, що ніколи не звертався з відповідним позовом до суду, між тим, в судовому засіданні 24.12.2020 року факт подання позову ще в 2006 році був підтверджений позивачем особисто, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Таким чином, у позові необхідно відмовити у зв`язку із спливом позовної давності та заявою сторони про застосування наслідків спливу позовної давності. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що майно було придбане подружжям під час перебування у шлюбі. Вказує, що відсутні докази участі позивача у сплаті коштів на придбання спірної квартири, таким чином факт виплати не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, між тим суд першої інстанції вважав цей факт встановленим. Вказує, що відповідно до розписки від 09.10.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, позивач зазначила, що претензій до нового власника квартири не має. Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у витребуванні доказів.

ОСОБА_3 надав до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що позивач без жодних доказів у розумінні ст. 81 ЦПК України вважає встановленим факт того, що ОСОБА_1 виплатив повну вартість квартири у 1996 році та набув права власності на вказане нерухоме майно, вважає, що такі твердження позивача є припущенням, оскільки виплата коштів повинна підтверджуватися документами первинної бухгалтерської документації (платіжними дорученнями, меморіальними ордерами, розписками, чеками тощо). Зазначає, що ним, з метою уточнення інформації щодо наявності чи відсутності факту платежу було подано запит до ЖБК «Незабудка», між тим відповідь не була надана на час розгляду справи, тому звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів, однак судом безпідставно відмовлено у задоволенні цього клопотання. Послався на практику Верховного Суду та зазначив, що визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Посилається на те, що позивач вказувала, що має постійне офіційне працевлаштування з 1989 по 1994 роки, однак цей факт не підтверджує того, чи отримувала вона дохід. Крім того позивач зазначала, що з 1994 року не була офіційно працевлаштована, а наявність хоча б якихось джерел набуття коштів нічим не підтверджується. Звертає увагу, що виплату за спірну квартиру було зроблена у 1996 році, тобто за межами періоду працевлаштування позивача. Вказані факти дають підстави сумніватися в тому, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Звертає увагу, що відповідно до фотокопії зі справи Харківського обласного державного нотаріального архіву, ОСОБА_1 надав приватному нотаріусу ХМНО Остапенко Є.М. заяву від 13.05.2019 року, в якій повідомив, що на момент набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зареєстрованому шлюбі не перебував, однією сім`єю ні з ким не проживав та зазначив, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вказаною квартирою. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 ще у 2006 році подавала позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, яка на даний час є предметом розгляду.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 13.05.2019 року, право власності за нею зареєстровано не було, вимоги про визнання вказаного правочину недійсним не є ефективним способом захисту, тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 27 вересня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Палаці одруження « Дзержинський », що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія НОМЕР_1 , видане 27.09.1979 року (т. 1 а.с. 19).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , видане 21.02.2007, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до Довідки № 21 від 19.09.2019, що видана ОСОБА_2 , він дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також є членом кооперативу ЖБК «Незабудка» з 1990 року. Вартість квартири АДРЕСА_3 сплачена повністю у розмірі шістнадцяти мільйонів тринадцять тисяч сорок вісім крб. Перший пайовий внесок виплачений у 1990 році, останній пайовий внесок виплачений у 1996 році повністю (т.1 а.с. 24).

Згідно паспортних даних ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 він зареєстрований з 02.08.1995 року (т. 1 а.с. 13).

З довідки, виданої ЖБК «Незабудка» № 19 від 19.09.2019 року ОСОБА_2 дійно прописаний та проживає за адресою: АДРЕСА_1 із складом сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №19211201 від 19.03.2014, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 19.03.2014 (т. 1 а.с. 22-23).

13 травня 2019 року ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1759 (т. 1 а.с. 128-131).

Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УкраїнськоїРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (втратив чинність з 01 січня 2004 року, діяв під час сплати пайових внесків) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У свою чергу частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частинами першою та третьою статті 15 Закону України «Про власність» (який набрав чинності 15 квітня 1991 року) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що пайовий внесок був повністю сплачений в період шлюбу, то спірна квартира була спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 .

Довідку № 19 від 19.09.2019 року ОСОБА_3 вважав неналежним та недопустимим доказом, оскільки суду не були надані бухгалтерські документи та квитанції, що підтвердили б сплату внесків саме у зазначений у довідці час. Між тим, зазначена довідка видана уповноваженими особами, оформлена належним чином, а бухгалтерські документи та квитанції про сплату пайових внесків не є єдиним джерелом доказування тих обставин, на які посилається позивач та оспорює відповідач.

Отже, зазначену довідку суд першої інстанції обґрунтовано прийняв на підтвердження тих обставин, які в ній викладені.

ОСОБА_3 не вважає доведеним той факт, що пайові внески були сплачені за рахунок спільних коштів подружжя.

Між тим, режим спільної сумісної власності подружжя на майно, що набуте в період шлюбу презюмується. На позивача не покладено процесуальний обов`язок доводити ці обставини, якщо встановлено, що майно придбано в період шлюбу.

ОСОБА_3 звертає увагу на те, що ОСОБА_2 при укладенні договору вказував, що на момент набуття права власності на спірну квартиру у зареєстрованому шлюбі не перебував, інші особи не мають права користування вказаною квартирою.

Між тим, недобросовісність ОСОБА_2 , який відчужив спірне нерухоме майно без згоди ОСОБА_1 не може бути підставою для відмови у задоволенні позову останньої.

Висновки суду про те, що позивачем обраний невірний та неефективний спосіб захисту не гуртуються на законі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, яка кореспондується ст. 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі N 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі N 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі N 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК Українита статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Сторони перебували у шлюбі з 27.09.1979 року по 21.02.2007 року, а протягом 1990-1996 років повністю виплачено пайовий внесок за спірну квартиру, тому колегія суддів вважає, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що право власності на нього оформлено та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Дійсно із свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 19.03.2014 вбачається, що ОСОБА_2 саме в 2014 році отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15.

ОСОБА_3 звертає увагу на розписку, яку надала ОСОБА_1 09.10.2019 року.

Дійсно, матеріали справи містять копію розписки (а.с. 138 т. 1), за змістом якої ОСОБА_1 забрала всі свої цінні речі, а також цінні речі родичів, які проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Речі, про які йде вище мова знаходились за вищевказаною адресою. Претензій до нового власника квартири не має.

Між тим, зазначена розписка складена за наслідками виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, стосується цінних рече, які там знаходились та не свідчить про те, що ОСОБА_1 надавала згоду на укладення оспорюваного правочину.

Більше того, на час складення вказаної розписки ОСОБА_1 вже звернулася до суду із позовом, який є предметом цього судового розгляду.

ОСОБА_3 , обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності посилався на ч. 2 ст. 72 СК України та зазначав що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Вказував на те, що по-перше ОСОБА_1 у 2006 році зверталась до суду із позовом про визнання права власності на Ѕ частину квартири, а також могла довідатися про порушення своїх прав хоча б після реєстрації ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру у 2014 році.

Дійсно, згідно відповіді Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.05.2020 року № 03-08-/1715/2020 в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: МЖБК «Незабудка» про визнання права власності на Ѕ частину квартири. 07.02.2008 року у справі постановлена ухвала, якою вказану позовну заяву без розгляду.(т. 1 а.с. 190).

Позивач не заперечувала, що вказаний позов був поданий нею до суду, однак вказала, що вона з ОСОБА_2 дійшла згоди про те, що спірна квартира залишиться спільною сумісною власністю подружжя, тому втратила цікавість до тієї справи, у результаті чого позов було залишено без розгляду.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК).

Отже, початок позовної давності для вимоги позивачки обчислюється від дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності.

У своєму позові та в ході розгляду справи позивачка зазначала, що вона звернулася до суду одразу після того, як дізналась від ОСОБА_2 , що він передав документи на спірну квартиру та уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 .

Належних та допустимих доказів того, що право ОСОБА_1 на спірне майно не визнавалось або було порушено до того, як спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 - матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що строк позовної давності за вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним не сплинув.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 13.05.2019 року приватним нотаріусом Остапенко Є.М.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна