ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2021 року

м. Харків

справа № 643/4189/20

провадження № 22-ц/818/1496/21

Харківський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

інші учасники справи:

треті особи - Харківська міська рада, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Артаманова Олександра Віталійовича, який діє в інтересах Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова, ухвалене 2 вересня 2020 року у складі судді Єрмак Н.В., -

установив:

У березні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що вона є наймачем квартири вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові. З січня 2000 року ОСОБА_3 , яка є її сестрою та племінник ОСОБА_2 не проживають в спірному житловому приміщенні, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть. Вона є інвалідом та її матеріальне становище не дозволяє їй у повному обсязі сплачувати комунальні платежі, а реєстрація відповідачів не дає можливості оформити субсидію.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 2 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не проживають у квартирі з 2000 року, не сплачують квартплату та плату за комунальні послуги. Тобто відповідачі відсутні у квартирі більше шести місяців без поважних причин.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_5 який діє в інтересах Харківської міської ради подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати та у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу. Квартира не приватизована, а отже, належить територіальній громаді м. Харкова. Судом першої інстанції не перевірена наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у квартирі, зокрема, відомостей щодо виїзду відповідачів за кордон. Відповідачів не було належним чином повідомлено про розгляд справи, а їх визнання такими, що втратили право користування квартирою порушує їх конституційне право на житло.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, у квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Зазначене підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.01.2020 (а.с. 10).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 233/5 від 11.07.2006 ( а.с. 4).

Актами від 13.02.2016, 05.02.2016, 20.03.17, 20.03.2018, 14.05.2019 встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у квартирі з 2000 р. не проживають ( а.с.5-9).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що переліченими вище доказами, поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджується відсутність відповідачів у квартирі понад шість місяців без поважних причин, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Тому доводи апеляційної скарги про недостатність зібраних доказів для встановлення обґрунтованості позову підлягають відхиленню.

Харківська міська рада є третьою особою у справі, та відповідачі не позбавлені права самостійно оскаржити заочне рішення від 02.09.2020 у встановленому законом порядку, якщо будуть вважати, що порушене їх конституційне право на житло. Оскільки неповідомлення відповідачів про судові засідання шляхом публікації оголошення на сайті суду не зачіпає прав ХМР, а остання не наділена правом діяти від імені та в інтересах відповідача, доводи апеляційної скарги в цій частині судом також не враховуються.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 травня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук