Провадження №22-ц/812/710/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №474/703/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення, яке постановив Врадіївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Сокола Федора Григоровича у приміщенні цього суду 02 лютого 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 22 квітня 2010 року підписала заяву б/н, в якій зазначила про свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими відповідачка ознайомлений, складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з положень статті 634 ЦК України між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий відповідачці кредитний рахунок, видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 8000 грн.

Посилаючись на те, що Банк виконав в повному обсязі зобов`язання за договором, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 03 вересня 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 130042 грн. 39 коп., з яких: 7163 грн. 88 коп. - заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту); 2377 грн. 32 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також 120501 грн. 19 коп. нарахованої пені.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість, а також судовий збір в розмірі 2102 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява в якій він просив справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву не подавала.

Заочним рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 22 квітня 2010 року процентна ставка та умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру не вказані.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та нарахованою пенею, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 квітня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем до суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що, на думку суду, підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в сумі 2 377 грн. 32 коп. та пені в сумі 120 501 грн. 19 коп. є безпідставними, а відтак не підлягають задоволенню.

Водночас суд вважав, що з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та виписки по рахунку відповідача слідує, що відповідачем отримано кредитні кошти в сумі 40 431 грн. 67 коп. На погашення кредиту відповідачкою було сплачено 49 405 грн. 00 коп., які позивачем зараховано, зокрема, на погашення відсотків за користування кредитом та пені, нарахування яких кредитним договором не передбачено. Оскільки кредитним договором укладеним між позивачем та відповідачкою не передбачено нарахування відсотків за користування кредитом та пені, кошти, які були зараховані позивачем на погашення нарахованих відсотків по кредитному договору та пені, підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань в порядку, визначеному ст. 534 ЦК України.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом в сумі 7 163 грн. 88 коп. є безпідставними, необґрунтованими та незаконними та не підлягають задоволенню, оскільки кошти в сумі 49 405 грн. 00 коп., які були спрямовані на сплату заборгованості за кредитним договором, та мають бути зараховані в рахунок погашення основного боргу за кредитом, на 8 973 грн. 33 коп. (49 405 грн. 00 коп. - 40 431 грн. 67 коп. = 8 973 грн. 33 коп.) перевищують суму отриманих відповідачем від позивача кредитних коштів.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин та невідповідності висновків суду, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 22 квітня 2010 року ОСОБА_1 погодилась з тим, що вона ознайомлена і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Таке свідчить про те, що між сторонами був укладений договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості і цей договір відповідачем не оспорюється. До того ж окрім анкети-заяви 22 квітня 2010 року відповідач підписала довідку про умови кредитування із використанням кредитки, в якій викладені тарифи банку, у тому числі: процентна ставка - 2,5% на місця, а також визначена відповідальність позичальника за порушення умов договору у вигляді пені. Тривалий час користуючись послугами Банка, відповідачка не зверталася з вимогою про розірвання договору, тобто знала про умови договору та прийняла їх. Крім того суд, не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком заборгованості, з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заочне рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (а.с. 10).

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.

В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8000 грн. на платіжну картку (а.с. 9).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із частиною. 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім стягнення тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідачки проценти річних за прострочення кредиту на підставі статті 625 ЦК України, а також пеню у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань з повернення кредитних коштів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування складових заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 квітня 2010 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів). Такі висновки відповідають наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а тому спростовують аргументи апеляційної скарги про помилковість висновків суду в цій частині.

Між тим, як встановив суд, підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, відповідачка уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.

Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки по рахунку, відповідачка використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила їх повернення (а.с. 3-7, 46-51).

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 03 вересня 2020 року складала 130042 грн. 39 коп., з яких: 7163 грн. 88 коп. - заборгованість за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту); 2377 грн. 32 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також 120501 грн. 19 коп. нарахованої пені.

Установивши, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, суд обґрунтовано зробив висновок, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів), що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні нарахованої Банком заборгованості за процентами, пенею та штрафами.

Враховуючи, що укладений між сторонами кредитний договір від 22 квітня 2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому встановивши, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідачки за період з 22 квітня 2010 року по 01 березня 2020 року слідує, що ОСОБА_1 отримано 40431 грн. 67 коп. кредитних коштів, а повернуто Банку 49405 грн. 00 коп., які позивачем зараховано, зокрема, на погашення відсотків за користування кредитом (з 31 травня 2010 року по 01 березня 2020 року) та пені (з 01 травня 2014 року по 01 жовтня 2019 року), нарахування яких укладеним сторонами договором не передбачено, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості ОСОБА_1 за кредитом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки договором, укладеним між позивачем та відповідачкою, не передбачено нарахування відсотків за користування кредитом та пені, кошти, які були зараховані позивачем на погашення нарахованих відсотків по кредитному договору та пені, підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань в порядку, визначеному статті 534 ЦК України, тобто на погашення основної суми заборгованості.

Оскільки повернута ОСОБА_1 сума коштів перевищує розмір отриманих нею у позивача кредитних коштів, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність у відповідачки заборгованості перед позивачем.

Доказів неправильності такого висновку позивачем не наведено.

Через відсутність простроченої заборгованості відсутні і підстави для обрахування процентів річних за порушення грошового зобов`язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

Щодо аргументів апеляційної скарги про доведеність укладення сторонами кредитного договору на викладених у позовній заяві умовах, то вони суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та висновкам Великої Палати Верховного Суду, а тому не заслуговують на увагу.

Так, виходячи із наявних у справі доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок суду про відмову у стягненні заборгованості є помилковим, оскільки ОСОБА_1 разом з анкетою-заявою була також підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки, в якій, серед інших, визначені умови кредитування стосовно процентів за користування кредитними коштами (базова процентна ставка - 2,5% на місяць) та умови щодо відповідальності за порушення зобов`язань (пеня та штрафи).

Частинами 1-3 статті 267 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 81 ЦПК України (1, 2, 4, частини ) визначений наступний порядок подання доказів.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції щодо прийняття нових доказів обмежені.

Подавши разом з апеляційною скаргою новий доказ - копію довідки про умови кредитування, підписану відповідачкою 22 квітня 2010 року, Банк відповідного клопотання про доручення нових доказів на заявив, не обґрунтував, чому ці докази не були подані разом із позовною заявою, а також не навів будь-яких поважних причин, чому нові докази подані з порушенням визначеного законом порядку, які можна було б віднести до виняткових випадків. Тоді як разом з позовною заявою позивачем надавався витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 11), який відповідачкою не підписувався, а про існування довідки про умови кредитування, яка підписана відповідачкою, будь-яких заяв до суду першої інстанції не подавалось.

Також колегія суддів звертає увагу на помилковість аргументу апеляційної скарги про те, що суд, порушивши принцип змагальності, незважаючи на відсутність заперечень відповідачки, відмовив у задоволенні вимог позивача, оскільки розмір заборгованості за договором кредиту, підстави та порядок її нарахування входять до предмету доказування по справах про стягнення кредитної заборгованості з огляду на характер і зміст спірних правовідносин, тому суд, виходячи із вимог щодо законності і обґрунтованості судового рішення (статті 263, 264 ЦПК України), зобов`язаний надати оцінку доводам позову, в тому числі щодо нарахованої заборгованості.

Щодо доводів апеляційної скарги про обов`язок суду перевірити наданий позивачем розрахунок заборгованості та у разі незгоди з ним навести свій розрахунок, то суд першої інстанції, проаналізувавши наявні у справі докази, насамперед розрахунок заборгованості позивача, дійшов висновку про його помилковість через відсутність заборгованості ОСОБА_1 з повернення кредитних коштів.

Оскільки позивач порушив визначений статтею 81 ЦПК України порядок подання доказів, що позбавило суд першої інстанції надати вказаній довідці і не надав апеляційному суду доказів неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів не прийняла довідку про умови кредитування, підписану ОСОБА_1 , до розгляду.

З урахуванням викладеного суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, а тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, заочне рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року