Справа № 242/458/21
Провадження № 2/242/501/21
УХВАЛА

Іменем України

06 травня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді: Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Дурової Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 25.01.2021 року звернувся до суду з позовною заявою до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Селидівської міської ради № 7/48-1474 від 25.09.2019 року позивачу було надано дозвіл на установку групи тимчасових споруд в м. Селидове, біля міського ринку та зобов`язано в десятиденний строк укласти договір особистого строкового сервітуту. 30.09.2019 року між ним та відповідачем укладено відповідний договір № 261 про встановлення особистого сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд та розроблено паспорт прив`язки з реєстраційним номером 02/2019, який підготовлено відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради. Після отримання вищевказаних дозволів на розміщення тимчасових споруд, у 2020 році було проведено будівництво нежитлових капітальних одноповерхових будівель, де нежитлова капітальна одноповерхова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 306,2 кв.м. Тобто, фактично позивач здійснив нове будівництво, яке було розпочато у жовтні 2019 року та закінчено у жовтні 2020 року. З вищевикладеного вбачається, що побудовані нежитлові будівлі є капітальним одноповерховими будівлями та відносяться до нерухомого майна. Будь-яких порушень будівельних норм та стандартів вищевказаної будівлі не встановлено, експлуатація будівель можлива, права третіх осіб не порушено. Будівництво було виконано у відповідності до паспортів прив`язок та без порушень будівельних норм. Незважаючи на вищевикладене, будівництво було проведено з порушенням вихідних даних на проектування без отримання від відповідача містобудівних умов та обстеження на нове будівництво нежитлових будівель, що є порушенням Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про місцеве самоврядування. Тому на дуку позивача, вищезазначене будівництво підпадає під поняття самочинне будівництво та к такому разі, згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, суд може визнати за позивачем право власності на вищевказане нерухоме майно. Також зазначив, що дана конструкція не порушує архітектурний план м. Селидове та прав інших осіб. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 306,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача Територіальної громади Селидівської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити, виходячи з наступного.

З рішення Селидівської міської ради № 7/48-1474 від 25.09.2019 року вбачається, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволено установку групи тимчасових споруд (торговельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м. Селлидове, біля міського ринку. Зобов`язано фізичну-особу підприємця ОСОБА_1 в десятиденний строк укласти договір особистого строкового сервітуту строком на 2 роки 11 місяців з оплатою у розмірі 2483 грн. 85 коп. на місяць таісля установки тимчасових споруд (торговельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м. Селидове, біля міського ринку подати до виконкому міської ради заяву за визначеною формою.

30.09.2019 року між Територіальною громадою м. Селидове Донецької області («Власник») та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 («Сервітарій») укладено договір № 261 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до п.п. 4.4.5. Договору Сервітуарій зобов`язаний не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкта благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення тимчасових споруд, на території для забезпечення благоустрою (підтримання в санітарному стані).

Згідно п.п. 4.4.6. Договору, Сервітуарій зобов`язаний після закінчення строку дії Договору, якщо не буде прийняте рішення про продовження дозволу на розташування тимчасових споруд на новий строк, припинити користування територією (об`єктом благоустрою) для здійснення підприємницької діяльності та звільнити її від тимчасових споруд у десятиденний термін.

Відповідно до довідки Відділу архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради № 10-10/38 від 02.06.2020 року, нежитлова будівля, яка розміщена фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 відповідно до рішення Селидівської міської ради № 7/48-1474 від 25.09.2019 року, та розташована біля будинку міського ринку в м. Селидове, може мати поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно паспорту прив`язки групи тимчасових споруд (торгівельних павільйонів), зареєстрованого у відділі архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради 20.08.2019 року, паспорт виготовлено на замовлення фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на групу тимчасових споруд (торгівельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до витягу ж Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та в стані припинення не перебуває.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 3 с. 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У п. 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Отже, ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 1 ГК України передбачено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Разом із цим учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).

Стаття 42 ГК України визначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтями 25 та 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Ст. 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це ж право закріплене й у ч. 1 ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною 2 ст. 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

У частині 1 ст. 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частинами 1 та 3 ст. 128 цього ж Кодексу громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу. Громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність, зокрема, безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Відтак підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур, не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Таким чином, вирішення питання щодо розгляду цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства залежить від того, чи виступає позивач у цих правовідносинах як суб`єкт господарювання та від визначення цих правовідносин як господарських, тобто чи користувалася позивачка земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18, від 30 червня 2020 року у справі № 235/445/18 та постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 263/12948/18

15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/19389/17 сформулювала правовий висновок про те, що для встановлення факту користування фізичною особою земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Крім того, за положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (постанова ВП ВС від 13.02.2019 року № 910/8729/18).

Згідно із ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач будучі фізичною особою підприємцем, заявляє позовні вимоги про визнання ним права власності на самочинне будівництво нежитлового приміщення на земельній ділянці територіальної громади, на якій рішенням відповідача йому надано дозвіл на установку тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності і за договорами між позивачами та відповідачем встановлений особистий строковий сервітут, згідно якого на об`єкті благоустрою буде розміщуватися група тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо визнання права власності на нежитлове приміщення, яке буде використовуватися позивачем для підприємницької діяльності, тому з урахуванням вищевикладених вимог закону та правової позиції ВП ВС, вважаю, що спір у цій справі за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. ст. ст. 255, 259-261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: Територіальна громада Селидівської міської ради, юридична адреса: Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, буд. № 8, код за .

Суддя Н.О. Хацько