Справа № 703/3793/20 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/604/21 Категорія: 44 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з -Галицька І.П.,

з участю:

представника відповідача - Кузьменчук А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача Волинської митниці Дермитслужби на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що Волинська митниця Держмитслужби 12 січня 2020 року протиправно відмовила йому у перетині митного кордону на власному транспортному засобі особистого користування та винесла картку відмови з огляду на наявність у нього посвідки на постійне проживання в Україні. Такі дії Волинської митниці він оскаржив до адміністративного суду і судовим рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року визнано протиправною та скасовано картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12 січня 2020 року.

Позивач вважає, що відповідач порушив його право на мирне володіння майном та право на вільне пересування, чим спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних страждань, оскільки він був вимушений викликати на пункт пропуску свого батька та нотаріальним дорученням уповноважувати його на декларування та перевезення транспортного засобу, а тому просив суд стягнути з відповідача в його користь моральну шкоду у розмірі 43 940,00 грн.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Постановлено стягнути за рахунок Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями Волинської митниці Держмитслужби.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі відповідач Волинська митниця посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу відповідача підтримала і просила скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивача заперечила і просила скаргу позивача залишити без задоволення, позивач в судове засідання не з`явився, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача Волинської митниці Держмитслужби слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , судом першої інстанції враховано, що внаслідок неправомірних дій відповідача Волинської митниці позивачу ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, яку суд оцінив у розмірі 5000 грн.

Проте такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.

Судом установлено, що 12 січня 2020 року ОСОБА_1 , який є громадянином Республіки Білорусь, ввозив на митну територію України автомобіль марки «Акура» номерний знак НОМЕР_1 та заявив цей транспортний засіб до митного оформлення шляхом декларування в порядку, передбаченому для громадян в режимі «транзит» з метою особистого користування.

Старший державний інспектор Волинської митниці Держмитслужби Бегаль О.М. винесла картку відмови № UА205060/2020/00149, якою відмовила ОСОБА_1 у пропуску транспортного засобу на митну територію України з підстав невиконання вимог пункту 1 статті 381 МК України щодо внесення на рахунок митниці грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу.

Водночас державним інспектором Бегаль О.М. було роз`яснено, що згідно зі статтею 381 МК України громадянам-резидентам (постійне місце проживання - Україна) дозволяється поміщувати у митний режим «транзиту» транспортні засоби особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу Держмитслужби, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу.

ОСОБА_1 оскаржив картку відмови у прийнятті митної декларації в порядку адміністративного судочинства. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про скасування картки відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про скасування картки відмови та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Постановлено визнати протиправною та скасовано картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12 січня 2020 року.

Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, а тому просив суд стягнути в його користь моральну шкоду у розмірі 43940 грн.

За положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У пункті 3 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина 1 статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає у тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Так, в Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або ж психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.

Вирішуючи справи про відшкодування суб`єктом владних повноважень завданої ним шкоди в кожному конкретному випадку суд повинен встановити, чи досягли негативні емоції з боку особи рівня приниження чи страждання. При цьому варто пам`ятати про причинно-наслідковий зв`язок та співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідком.

Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання-це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди. Тому саме страждання, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.

За положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

Свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтував тим, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб Волинської митниці йому була заподіяна моральна шкода у розмірі 43940,00 грн.

При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 43940,00 грн останній суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саме шкоду діями відповідача заподіяно позивачу та в якому розмірі.

Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 25 жовтня 1993 року у справі «Гольм проти Швеції», від 29 листопада 1996 року у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 13 липня 2006 року у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями,

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з чим апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача Волинської митниці Дгержмитслужби задовольнити.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Волинської митниці Держмитслужби задовольнити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді