07.05.2021 Справа № 363/785/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Сергієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Вишгороді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій, посилаючись на положення статті 41 Конституції України, статті 71, 72, 163 ЖК України, просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 5 вересня 2016 року він придбав квартиру АДРЕСА_1 . Однак, нещодавно йому стало відомо про те, що в належній йому квартирі зареєстрована не знайома йому ОСОБА_2 .

Ця громадянка була зареєстрована в квартирі ще за часів попереднього власника квартири. З часу придбання ним квартири, ОСОБА_2 не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих її речей в квартирі не має і, взагалі житлом вона не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням він відповідачці не чинив. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і квартирою не користується більше чотирьох років без поважних причин.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16 березня

2021 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників розгляду справи.

У судові засідання, призначені на 13 квітня та 7 травня 2021 року позивач не з`явився, при цьому 13 квітня 2021 року ним подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач у призначені судові засідання також не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками та судових повісток про виклик до суду, проте, відповідно до конвертів, які містяться у матеріалах справи, судову кореспонденцію адресатом не було отримано із зазначенням причин невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою»; «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи, що місце фактичного проживання відповідача встановити не є можливим, а також положення частини одинадцятої статі 128 ЦПК України, відповідач була викликана шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на 7 травня

2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 5 вересня 2016 року.

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , складеного депутатом Вишгородської міської ради ОСОБА_3 у присутності свідків - сусідів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , засвідченого секретарем ради Мельник М.Г. від 23 лютого

2021 року, за вказаною адресою дійсно проживає одна людина - ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , 1959 року народження, ніколи за цією адресою не мешкала.

Згідно довідки Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 9 лютого 2021 року № 1057 про реєстрацію місця проживання особи, виданої

ОСОБА_1 , власник не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстровано 1 (одна) особа. За вище вказаною адресою малолітніх та неповнолітніх дітей на зареєстровано.

Як убачається із заяви про зняття з реєстрації місця проживання, 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 звертався до органу реєстрації виконавчого комітету Вишгородської міської ради з проханням зняти з реєстрації ОСОБА_2 у зв`язку із зміною власника квартири згідно Договору купівлі-продажу від 5 вересня

2016 року, проте у задоволенні заяви відмовлено на підставі абзацу 2 пункту 11 Постанови КМУ № 207 від 2 березня 2016 року, у зв`язку із ненаданням документів згідно пункту 26.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася

17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Згідно із статтею 163 ЖК УРСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Судом достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , не проживає з 2016 року, тобто з дати придбання ОСОБА_1 вказаної квартири. Як зазначає позивач, відповідач була зареєстрована у квартирі за часів попереднього власника, з відповідачкою не знайомий, вона не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих її речей в квартирі не має, житлом вона не цікавиться.

При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності ОСОБА_2 у квартирі за вказаною вище адресою.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки судом встановлено, що відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає у помешканні за адресою:

АДРЕСА_1 , тому підстави збереження цього жилого приміщення за ОСОБА_2 відсутні, що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 71, 72, 150, 163 ЖК УРСР, статтями 4, 5, 13, 76-81, 89, 259, 263, 265, 273-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1959 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Голосіївським РВ ГУ ДМС України у місті Києві 29 квітня 2016 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , 1959 року народження, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О.П. Лукач